ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2591/26 Справа № 175/18205/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:   головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна про витребування майна з чужого незаконного володіння
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 
на ухвалу судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року,-
В С Т А Н О В И В:

10 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову разом з позовною заявою, згідно якої просить накласти арешт на земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером: 1221455800:02:017:0598, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі прав: 531552612214) та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 278,7 кв.м, житлова площа: 146 кв.м; опис: житловий будинок літ. А з ґанком; колонка літ. К, зливна яма літ. З/Я; № 1-4 огорожа (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав: 685880812214), розташований на земельній ділянці площею 0,12 га з кадастровим номером: 1221455800:02:017:0598 (а.с.1-5).

Ухвалою судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову – задоволено.
Накладено арешт, шляхом встановлення заборони на відчуження та на вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо нерухомого майна: - земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером: 1221455800:02:017:0598, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі прав: 531552612214); - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 278,7 кв.м, житлова площа: 146 кв.м; опис: житловий будинок літ. А з ґанком; колонка літ. К, зливна яма літ. З/Я; № 1-4 огорожа (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав: 685880812214), розташований на земельній ділянці площею 0,12 га з кадастровим номером: 1221455800:02:017:0598 (а.с.12-14).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу судді скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1  про забезпечення позову та стягнути із заявниці на свою користь судові витрати (а.с.17-23).

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, з огляду на таке.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пунктах 1, 2 якої передбачено, що позов може забезпечуватись, зокрема, накладенням арешту на майно та забороною вчиняти певні дії.
Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Частиною 3 ст.150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Також заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового рішення.

Як вбачається з матеріалів, у своїй заяві про забезпечення позову заявник зазначає про те, що наявні підстави для обґрунтованого припущення про можливість вчинення відповідачем протиправних дій, спрямованих на передачу права власності на житловий будинок та земельну ділянку на користь третіх осіб, що ускладнить виконання можливого рішення суду щодо зобов`язання саме відповідача виконати рішення суду.
З урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, вбачається, що між сторонами виник спір, зазначене майно є предметом розгляду даної справи, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.11.2025 року №451385773, право власності на спірне майно зареєстроване за відповідачем - ОСОБА_3 .

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладання арешту на нерухоме майно, шляхом встановлення заборони на відчуження та на вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості наведених у заяві доводів, оскільки вбачаються достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

Однак, колегія суддів не може погодитися з обраним способом забезпечення позову, виходячи з наступного.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача, або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.
Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Єдиною підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову” від 22 грудня 2006 року № 9 заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи. Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому, важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Як вбачається із матеріалів справи, заявник, звертаючись до суду першої інстанції, просив накласти арешт на майно, належне відповідачу, однак, не навів правових підстав заявляти вимоги про забезпечення позову саме шляхом накладення арешту. Не надав додаткові документи та інші докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб.
Колегія суддів звертає увагу, що арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби, обмеженні права користування майном, що може порушити права відповідача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував вищевикладених обставин, не перевірив наявності правових підстав щодо забезпечення позову саме шляхом накладення арешту.

Що стосується ухвали суду в частині забезпечення позову шляхом встановлення заборони на відчуження та на вчинення будь-яких реєстраційних дій, щодо нерухомого майна, то колегія суддів в цій частині також не погоджується з висновками суду, оскільки заявником саме такі вимоги в заяві не зазначалися та необгрунтовувалися.
Так, в заяві про забезпечення позову заявник ставить питання про накладення арешту на земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером: 1221455800:02:017:0598, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі прав: 531552612214) та накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 278,7 кв.м, житлова площа: 146 кв.м; опис: житловий будинок літ. А з ґанком; колонка літ. К, зливна яма літ. З/Я; № 1-4 огорожа (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав: 685880812214), розташований на земельній ділянці площею 0,12 га з кадастровим номером: 1221455800:02:017:0598.

Суд першої інстанції безпідставно з власної ініціативи, будучи обмеженим вимогами заяви про забезпечення позову, застосував заборону на відчуження та на вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо цього нерухомого майна, що стороною не заявлялося й не обґрунтовувалося.

Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що заходи забезпечення позову, які просить обрати заявник є співмірними із заявленими вимогами та невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що ухвала судді підлягає скасуванню.

За таких обставин, апеляційну скаргу  ОСОБА_2  слід задовольнити, ухвалу судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року скасувати.

Стосовно витрат ОСОБА_2 на правову допомогу адвоката.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі«East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах учасники процесу несуть певні витрати.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції представляє адвокат Забара А.В. яка діє на підставі додаткової угоди № 4 до договору про надання правової допомоги № 382 від 15.11.2024 року від 27.11.2025 року, ордеру серії АЕ № 14444781 від 28.11.2025 року (а.с.а.с. 24, 35).
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив стягнути витрати на правову допомогу адвоката з ОСОБА_1 на свою користь у розмірі 20 000,00 грн. 
До апеляційної скарги було додано додаткову угоду № 4 до договору про надання правової допомоги № 382 від 15.11.2024 року від 27.11.2025 року, ордер серії АЕ № 14444781 від 28.11.2025 року, акт № 89 від 28.11.2025 року про загальну вартість робіт (послуг) у розмірі 12 000,00 грн., рахунок на оплату № 94 від 27.11.2025 року, платіжну інструкцію 2.422366483.1 від 28.11.2025 року на суму 12 000, 00 грн.(а.с.17-36).

З урахуванням фактично виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатам на надання правової допомоги, колегія суддів вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000,00 грн. (п`ять тисяч гривень).

Керуючись ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити. 

Ухвалу судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року — скасувати.

У задоволенні заяви — відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу (правову) допомогу понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000,00 грн. (п`ять тисяч гривень).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 15 травня 2026 року.

Судді: