П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/37263/25	
Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.
Дата і місце ухвалення 05.02.2025р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бойка А.В.,
суддів: Єщенка О.В., 
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.10.2025 року про відміну рішення про встановлення належності громадянства України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ); зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області направити інформацію до територіальних органів ДМС України та до Державної прикордонної служби України про протиправність і скасування рішення - висновку від 23.10.2025 року про відміну рішення про встановлення належності громадянства України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ); зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вилучити з бази даних ДМС України відомості про визнання недійсними паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 13.12.2019 року Великомихайлівським РВ ГУМВСУ в Одеській області та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, серія НОМЕР_3 , виданий 11.06.2016 року ГУ ДМС в Одеській області на ім`я громадянина України ОСОБА_1 . 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.02.2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин у справі, що призвело до неправильного вирішення справи.
У поданій апеляційній скарзі апелянт висловив незгоду з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності фактичних та правових підстав для набуття ним громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону, а також з тим, що оскаржуваний ним висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийнятий у межах наданих повноважень, на підставі достатніх доказів та з дотриманням вимог чинного законодавства.
Апелянт зазначив, що він набув громадянство України шляхом встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», а саме шляхом звернення до Великомихайлівського PB ГУМВС України в Одеській області із заявою про встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону та надав всі необхідні документи, визначені законом, з урахуванням яких і було прийнято рішення щодо встановлення його належності до громадянства України. 
Апелянт вказав на те, що факт його постійного проживання з травня 1991 року (включаючи момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та вступу в силу Закону України «Про громадянство України» 13.11.1991 року) було встановлено рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 14 березня 2007 р. по справі №2-o-18/2007p., яке на даний час є чинним.
На думку апелянта, відповідачем не надано належних доказів у підтвердження тих обставин, якими він обґрунтував висновок від 23.10.2025 року про відміну рішення про встановлення належності громадянства України ОСОБА_1 .
Крім того вважає, що ні відповідачем, ні судом першої інстанції у рішенні від 05.02.2026р. жодним чином не обґрунтовано, в чому полягає вчинення позивачем протиправних дій, оскільки жодних підроблених рішень при отриманні рішення про встановлення належності до громадянства, позивачем не подавалось, а всі документи пройшли перевірку. Також позивач вказує на відсутність рішення суду/вироку про притягнення його до відповідальності за підроблення документів чи надання недостовірної інформації.
Апелянт посилався на те, що станом на даний час його видворено в сіру зону між блок-постами України та Молдови і з 27.10.2025 р. він перебуває у лісопосадці на пункті-пропуску «Табаки-Мирне», між державними кордонами України та Молдови, де відсутні будь-які умови для життя. Вказує на те, що він знаходиться без належного забезпечення його прав та свобод, за відсутності належного харчування, води та відпочинку, без дотримання санітарно-гігієнічних та безпечних умов перебування. Також позивач зазначив, що він є батьком трьох неповнолітніх дітей, які є громадянами України, та які на даний час внаслідок прийняття протиправного рішення органом міграційної служби, позбавлені батьківського піклування.
З огляду на все вищевикладене апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.02.2026 року по справі № 420/37263/25 та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного: 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Республіки Азербайджан набув громадянство України шляхом встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» згідно рішення ГУМВС України в Одеській області від 24.05.2007 року.
Позивачем були отримані паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 13.12.2016 року Великомихайлівським РВ ГУМВСУ в Одеській області та паспорт громадянина України для виїзду за кордон серія НОМЕР_3 , виданий 11.01.2018 року ГУ ДМС в Одеській області. 
13.12.2023 року до Головного управління ДМС України в Одеській області надійшло подання ГУНП Одеській області № 15/2743 від 13.12.2023 року про скасування громадянства України ОСОБА_1 , разом з додатками. Також 12.08.2025 року надійшов лист-подання Управління стратегічних розслідувань в Одеській області ДСР НПУ про скасування громадянства України ОСОБА_1 .
23.10.2025 року начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області був затверджений висновок про відміну рішення щодо встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 , відповідно до якого було відмінено рішення ГУ МВС України в Одеській області від 24.05.2007 року про встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 ; визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню паспорт громадянина України НОМЕР_4 , виданий 13.12.2016 року Великомихайлівським PC ГУ ДМС в Одеській області та паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 , виданий 11.01.2018 року органом 5102.
Вважаючи вказаний висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області протиправним, позивач оскаржив його до суду першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку відповідач встановив конкретні підстави для відміни рішення про оформлення набуття громадянства відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України». Суд поставив під сумнів достовірність добутих доказів, а саме: довідку Стоянівської сільської ради № 120 від 12.03.2007 року та показання свідків, покладені в основу рішення суду 2007 року, оскільки під час проведеної перевірки встановлено, що: відповідні посадові особи заперечили факт видачі зазначеної довідки; свідки заперечили факт проживання позивача в с. Стоянове та свою участь у судовому провадженні 2007 року; відомості про реєстрацію батька позивача відсутні в домових книгах та не відповідають зразкам штампів відповідного періоду.
Судом першої інстанції враховано, що рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 14.03.2007 року набрало законної сили та встановило факт проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, водночас суд взяв до уваги висновки Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, зроблені за результатами перевірки матеріалів справи позивача, які ґрунтуються на зібраних у межах кримінального провадження відомостях, поясненнях свідків, даних облікових реєстрів та інших матеріалах, що ставлять під сумнів достовірність доказів, використаних при встановленні факту проживання позивача у 2007 році.
Суд наголосив, що наявність преюдиціального судового рішення не позбавляє орган Державної міграційної служби права та обов`язку реагувати на виявлені порушення законодавства у сфері громадянства, у тому числі шляхом скасування рішення про встановлення належності до громадянства України у разі встановлення відсутності законних підстав для його прийняття.
Також суд дійшов висновку, що оскаржуваний висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.10.2025 року є формою виправлення неправомірного рішення, прийнятого у минулому, та спрямований на відновлення законності у сфері громадянства України, а не на позбавлення особи громадянства у розумінні статті 25 Конституції України.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне:
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначає Закон України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року № 2235-III (далі - Закон № 2235-III).
За визначеннями, наведеними у статті 1 Закон України «Про громадянство», громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.
Стаття 3 Закон України «Про громадянство» визначає належність до громадянства України.
Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закон України «Про громадянство», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року.
Механізм визнання особи громадянином України за правилами (ознаками), установленими у пунктах 1-3 частини першої статті 3 Закону № 2235-III, покликаний врегулювати правовий статус колишніх громадян СРСР та інших осіб, які не були громадянами інших країн, які проживали чи опинилися і залишилися на території України після проголошення нею незалежності.
Належність вказаних осіб до громадянства України визначалася під час загального обміну паспортів громадянина колишнього СРСР на паспорти громадянина України зразка 1994 року. В окремих випадках цей механізм може бути застосовано і тепер, якщо особа - колишній громадянин СРСР (особа без громадянства), з тих чи інших причин не врегулювала питання свого громадянства після розпаду СРСР.
Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215 був затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 215), який відповідно до Закону України "Про громадянство України" визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
Згідно п. 1 Розділу І цього Порядку (в редакції на час звернення позивача за встановленням належності до громадянства), для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.
Розділом ІІ Порядку № 215 визначені документи, що подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, а також виходу з громадянства України.
Відповідно до пункту 7 Розділу ІІ Порядку № 215, встановлення належності до громадянства України стосується: 
а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: 
осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; 
осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; 
б) дітей осіб, зазначених у підпункті "а" цього пункту; 
в) дітей, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року виховувалися в державних дитячих закладах України. 
Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття. 
Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України. 
Відповідно до пункту 10 Розділу ІІ Порядку № 215, для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону (2235-14) належності до громадянства України дитини один із її батьків або інший законний представник подає: 
а) заяву про встановлення належності до громадянства України дитини; 
б) копію свідоцтва про народження дитини; 
в) один із таких документів: 
- довідку, що підтверджує факт постійного проживання дитини на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; 
- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) дитини або іншого її законного представника, з яким дитина постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; 
- копії паспортів батьків дитини (одного з них), іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків дитини (одного з них) чи іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка органу внутрішніх справ про те, що особа за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року перебувала у громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала чи проживала на території України; 
- рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання дитини на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; 
- рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого її законного представника, з яким дитина постійно проживала, за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. 
Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства визначений Розділом IV Порядку № 215.
Так, згідно п. 89 Розділу IV Порядку № 215 (порядок провадження за заявами про встановлення або оформлення належності до громадянства України), районне, районне у місті, міське управління або відділ Міністерства внутрішніх справ України, до якого подано документи щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України. 
Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, районне, районне у місті, міське управління або відділ Міністерства внутрішніх справ України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, начальник районного, районного у місті, міського управління або відділу Міністерства внутрішніх справ України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою. 
Подані заявником належно оформлені документи не пізніш як у двотижневий строк з дня їх надходження надсилаються до головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, місті Києві, Київській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в області, місті Севастополі.
Відповідно до п. 90 Розділу IV Порядку № 215, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, місті Києві, Київській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в області, місті Севастополі перевіряє відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон (2235-14) пов`язує належність особи до громадянства України. 
Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи повертаються до районного, районного у місті, міського управління або відділу Міністерства внутрішніх справ України, до якого документи були подані заявником. Районне, районне у місті, міське управління або відділ Міністерства внутрішніх справ України не пізніш як у тижневий строк з дня повернення документів надсилає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, начальник районного, районного у місті, міського управління або відділу Міністерства внутрішніх справ України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою. 
Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон (2235-14) пов`язує належність особи до громадянства України, начальник головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, місті Києві, Київській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в області, місті Севастополі або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України. 
Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон (2235-14) пов`язує належність особи до громадянства України, начальник головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, місті Києві, Київській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в області, місті Севастополі або його заступник приймає вмотивоване рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України. 
Рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України або про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів надсилається до районного, районного у місті, міського управління або відділу Міністерства внутрішніх справ України, до якого документи були подані заявником. 
Районне, районне у місті, міське управління або відділ Міністерства внутрішніх справ України, до якого документи були подані заявником, не пізніш як у тижневий строк з дня надходження відповідного рішення повідомляє про нього заявника у письмовій формі. У разі прийняття рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України заявникові у письмовій формі повідомляються причини відмови.
Як зазначено в оскаржуваному висновку ГУ ДМС в Одеській області, ОСОБА_1 24.04.2007 року звернувся до СГІРФО Великомихайлівського РВ ГУМВС України в Одеській області із заявою про встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону, та надав наступні документи:
- рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 14 березня 2007 р., справа №2-о-18/2007р. про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991 року;
- копію свідоцтва про народження НОМЕР_6 , виданого 06.05.2982 року Касимлінською сільською радою Агдамського району Республіки Азербайджан;
- копію паспорта батька зразка 1974 року НОМЕР_7 , виданого 31.12.1977 року BBC Агдамського райвиконкому Азербайджанської РСР на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- довідку СГІРФО Великомихайлівського РВ ГУМВС України в Одеській області про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала у громадянстві колишнього СРСР;
- копію висновку за результатами проведення процедури встановлення особи.
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 рішенням ГУМВС України в Одеській області від 24.05.2007 року було встановлено належність його до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону з 24.08.1991 року.
24.05.2007 року ОСОБА_1 о було видано довідку № 303004 про реєстрацію особи громадянином України.
У висновку про відміну рішення щодо встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 , відповідачем вказано на те, що відповідність оформлення поданих ОСОБА_1 документів не відповідає вимогам пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України», оскільки станом на 24.08.1991 року ОСОБА_1 був неповнолітній, та відповідно рішення суду повинно встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 саме в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Також у висновку зазначено, що Управлінням міграційної поліції ГУНП в Одеській області, згідно доручення слідчого ВП №2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області, здійснюється оперативне супроводження матеріалів, за фактом скоєння злочину передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України ЄРДР № 12023162510001292 від 28.09.2023 року.
13.10.2023 року на підставі ухвали № *1535*5801693*1*1* слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси Дерус А.В., по справі №522/20095/23 в рамках провадження №1-кс/522/6486/23, УМП ГУНП в Одеській області отримало тимчасовий доступ з можливістю вилучення оригіналів справи про встановлення належності до громадянства України №303004 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка знаходилася у володінні ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.
Як зазначено у висновку, під час вивчення вищевказаної особової справи уповноваженим органом було встановлено, що у 2007 році ОСОБА_1 звернувся до Великомихайлівського районного суду Одеської області з проханням постановити рішення по факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
В рішенні Великомихайлівського районного суду Одеської області від 14 березня 2007 р., справа №2-о-18/2007р., зазначено, що в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що ОСОБА_1 разом зі своїм батьком та братом, проживали з травня 1991 року по жовтень 1995 року в с. Стояново Великомохайлівського району Одеської області. Також до суду була надана довідка №120 від 12.03.2007 року, видана Стоянівською сільською радою Великомихайлівського району Одеської області про те, що ОСОБА_5 проживав з 08 травня 1991 року в с.Стояново Великомихайлівського району Одеської області.
Як вказано у висновку, проведеними поліцією заходами встановлено та допитано в рамках досудового розслідування в якості свідків мешканців с. Стоянове ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також старосту Стоянівського старостинского округу ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що ОСОБА_1 ніколи не мешкав в с. Стоянове Великомихайлівського району Одеської області, не мають відношення до справи №2-о-18/2007р. Великомихайлівського районного суду Одеської області та ніколи не давали таких показів. ОСОБА_6 також пояснив, що ОСОБА_5 ніколи не мешкав в с. Стоянове Великомихайлівського району Одеської області та довідку №120 від 12.03.2007 року про те, що ОСОБА_5 проживав з 08 травня 1991 року в с. Стояново Великомихайлівського району Одеської області не видавав.
Також відповідачем встановлено, що в квітні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до СГІРФО В-Михайлівського РВ ГУМВС в Одеській області із заявою щодо надання громадянства України відповідно до пункту 1 статті 3 Закону. Співробітниками СГІРФО В-Михайлівського РВ ГУМВС в Одеській області проводилось впізнання особи ОСОБА_1 по фотокарткам трьома мешканцями с. Новоборисівка Розділянського району Одеської області, а саме:
- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , фактично мешкає: АДРЕСА_1 ;
- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженка с. Новоборисівка, Розділянський район Одеської області, фактично мешкає: АДРЕСА_2 ;
- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , фактично мешкає: АДРЕСА_3 (за наявною інформацією перебуває за межами України).
Впізнання особи ОСОБА_1 проводив по фотокарткам начальник сектору ГІРФО В-Михайлівського РВ ГУМВС України в Одеській області - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_8 , фактично мешкає: АДРЕСА_4 .
Відповідач посилався на те, що 24.11.2023 року слідчим слідчого відділу ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області допитані в якості свідків: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які пояснили, що родина та члени сім`ї Ісмайлових їм незнайомі, ніяких документів стосовно факту проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України до 1991 року не підписували та не могли підписувати у зв`язку з тим, що даний факт їм невідомий.
Допитаний в якості свідка колишній працівник сектору ГІРФО В-Михайлівського РВ ГУМВС України в Одеській області - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який пояснив, що займався збором матеріалів особової справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та до його обов`язків входило встановити факт проживання на території України до 1991 року вищевказаної особи, однак, вказаний факт встановити він не зміг.
Крім того, встановлено що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який являється батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 при зверненні до СГІРФО надав неправдиві відомості, а саме: свій паспорт ОСОБА_2 , в якому стоять штампи: Одесская область Великомихайловский район Исполком Стояновского сельского Совета «ПРОПИСАН» с.Стояново 9 августа 1994г., Одесская область Великомихайловский район Исполком Стояновского сельского Совета «ВЬІПИСАН» 2 октября 1995 г. 
Допитаний в рамках досудового розслідування, в якості свідка, староста Стоянівського старостинского округу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 пояснив, що станом на 1994 рік використовувались штампи іншого зразка (заповнення відбувалось на українській мові Одеська область відділ внутрішніх справ Велико-Михайлівського району ЗАРЕЄСТРОВАНИЙ) та надав завірені фотокопії зразків штампів, крім того, ОСОБА_6 повідомив, що згідно відомостей «Домової книги» розпочата з 1980 року, в якій реєструються громадяни, які проживають або прописані в с.Стояново відсутні відомості щодо «Прописки» 09.08.1994 року або «Виписки» 02.10.1995 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Враховуюче невідповідність поданих ОСОБА_1 документів вимогам пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України», та беручи до уваги напрацьовані матеріали органу досудового розслідування, які, на думку відповідача, фактично підтверджують безпідставність набуття громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та, як рішення компетентних органів були прийняті на підставі неправдивих відомостей/фальшивих документів, а також враховуючи те, що стаття 21 Закону не передбачає скасування рішення про встановлення належності до громадянства України, Головним управлінням ДМС в Одеській області було прийнято рішення про відміну рішення про встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Колегія суддів звертає увагу на те, що чинне законодавство, яке регулює підстави і порядок набуття громадянства та його припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб розрізняє, зокрема, порядок та процедуру встановлення належності до громадянства України та порядок і процедуру набуття громадянства України.
Встановлення належності особи до громадянства України - це визнання особи громадянином України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України», але яка з тих чи інших причин не мала паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.
Статтею 6 Закон України «Про громадянство» визначені підстави саме для набуття громадянства України, а саме, визначено, що громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в заклад охорони здоров`я, заклад освіти або інший дитячий заклад, у дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
Затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень визначено перелік документів, які подаються для, зокрема, встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, а також для оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
При цьому для встановлення належності до громадянства України передбачено подання певного окремого переліку документів, який є відмінним від переліку документів, який необхідно надати для оформлення набуття громадянства України, в тому числі і для оформлення набуття громадянства за територіальним походженням.
Слід також звернути увагу на те, що Закон України «Про громадянство» передбачає можливість скасування лише рішення про оформлення набуття громадянства України (стаття 21 Закону України «Про громадянство»), якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону.
Так, за положеннями статті 21 Закону України «Про громадянство» рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.
В свою чергу Закон України «Про громадянство» не передбачає можливості та не встановлює правових підстав для відміни, скасування чи визнання недійсним рішення про встановлення належності до громадянства України відповідно до ст. 3 цього Закону. Не встановлює цього і Порядок № 215.
В оскаржуваному позивачем висновку про відміну рішення про встановлення належності позивача до громадянства України Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не зазначило жодної норми чинного законодавства, яка б передбачала наявність повноважень міграційного органу на прийняття рішення про відміну попередньо прийнятого рішення про встановлення належності до громадянства України.
Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вказаний принцип заснованості на законі, який дістав свого закріплення у ч. 2 ст. 19 Конституції України, передбачає, що межі діяльності суб`єктів публічної адміністрації обмежені положеннями законодавчих актів. Наведене конституційне положення є способом розширеного викладення принципу "дозволено тільки те, що прямо передбачено законом".
В даному випадку відповідачем не доведено наявності правових підстав для прийняття оскаржуваного висновку, що свідчить про недотримання ним принципу законності.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Порядком № 215, чинним станом на момент прийняття рішення про встановлення належності позивача до громадянства України, було передбачено подання серед переліку документів, окрім заяви про встановлення належності до громадянства України, одного із документів, який підтверджує факт постійного проживання дитини на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, зокрема, рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання дитини на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, при зверненні позивача до уповноваженого органу із заявою про встановлення належності до громадянства України, ним було подано рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 14 березня 2007 року, прийняте у справі №2-о-18/2007р., яким встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , на території України з 08 травня 1991 року (включаючи момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та вступу в силу Закону України «Про громадянство України» 13.11.1991 року) по теперішній час. 
Вказане рішення суду набрало законної сили 27.03.2007 року, є чинним та на даний час не скасовано.
За положеннями ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
В свою чергу встановлення судовим рішенням факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року особи, яка не була громадянином іншої держави, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно, зокрема, до пункту 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України».
Враховуючи подання позивачем для визнання належності до громадянства України уповноваженому органу судового рішення, яке набрало законної сили, яким встановлено факт його проживання на території України як станом на 24 серпня 1991 року, так і станом на 13 листопада 1991 року, а також інших документів, зокрема, заяви про встановлення належності до громадянства України; копії свідоцтва про народження та копії паспорту батька -громадянина колишнього СРСР, колегія суддів доходить висновку, що позивачем були дотримані вимоги Порядку № 215 та надані всі передбачені цим Порядком документи, необхідні для прийняття рішення про встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України».
Враховуючи викладене безпідставними та необґрунтованими є посилання відповідача на невідповідність оформлення поданих ОСОБА_1 документів вимогам пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України».
Посилання відповідача на те, що оскільки станом на 24.08.1991 року ОСОБА_1 був неповнолітній, та відповідно рішення суду повинно встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 саме в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року, є неспроможними, оскільки по-перше відповідачем використано редакцію пункту 10 Порядку № 215 не станом на момент подання позивачем відповідної заяви про встановлення належності до громадянства України (24.04.2007 року), а в редакції Указу Президента України від 30 травня 2012 року № 367/2012, який набрав чинності з 05.06.2012 року, що є безпідставним; по-друге, судовим рішенням встановлено факт проживання позивача станом на 24.08.1991 року на території України, а з огляду на дату його народження - ІНФОРМАЦІЯ_10 , очевидним є факт проживання позивача станом на 24.08.1991 року на території України саме в неповнолітньому віці та підтвердження вказаного факту судовим рішенням.
В свою чергу зазначення у п. 10 Порядку № 215 про необхідність подання рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання дитини на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, вказує саме на те, що таке судове рішення за приналежністю повинно стосуватись особи дитини, а не її батьків.
Враховуючи перелік документів, який визначений Порядком № 215, та який був поданий позивачем до уповноваженого органу для прийняття рішення про встановлення належності до громадянства, зокрема, судове рішення, яке набрало законної сили, про встановлення факту постійного проживання на території Україн6и станом на 24.08.1991 року, безпідставним є посилання відповідача на те, що рішення компетентних органів були прийняті на підставі неправдивих відомостей/фальшивих документів.
Відповідачем фактично надано власну оцінку доказам, які були досліджені судом при розгляді питання про встановлення факту постійного проживання та покладені в основу прийняття судового рішення, яке на даний час не скасовано та є чинним, що не відповідає принципу обов`язковості судового рішення.
Слід також зазначити, що Порядком № 215 встановлено, що перевірку відповідності оформлення поданих для встановлення або оформлення належності до громадянства України документів вимогам законодавства України здійснює районне, районне у місті, міське управління або відділ Міністерства внутрішніх справ України, до якого подано документи. Наслідком неналежного оформлення поданих документів є повернення їх заявникові для усунення недоліків. 
Крім того перевірку відповідності оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон (2235-14) пов`язує належність особи до громадянства України здійснює Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, місті Києві, Київській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в області, місті Севастополі.
При цьому у разі якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон (2235-14) пов`язує належність особи до громадянства України, начальник головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, місті Києві, Київській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в області, місті Севастополі або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України. 
Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон (2235-14) пов`язує належність особи до громадянства України, начальник головного управління Міністерства внутрішніх справ України або його заступник приймає вмотивоване рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України. 
Таким чином подана позивачем заява про встановлення належності до громадянства України разом із доданими до неї документами була перевірена як уповноваженими особами СГІРФО Великомихайлівського РВ ГУМВС України в Одеській області, до якого позивачем було подано заяву про встановлення належності до громадянства, так і уповноваженими особами Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.
При цьому така перевірка стосувалась як відповідності оформлення документів щодо встановлення належності до громадянства України вимогам законодавства України, так і підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон (2235-14) пов`язує належність позивача до громадянства України.
Судом установлено, що на момент звернення позивача із відповідною заявою, жодних недоліків у поданих документах та недостовірних відомостей уповноваженим органом встановлено не було, і доказів протилежного не надано.
Наслідком проведених перевірок було прийняття рішення про встановлення належності позивача до громадянства України та реєстрація його громадянином України, шляхом видачі відповідної довідки, яка стала підставою для одержання ним документів, що підтверджують громадянство України, зокрема, паспорта громадянина України. 
Положеннями статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Конституційний Суд України у рішенні № 7-рп/2009 від 16.04.2009 висловив правову позицію, відповідно до якої, рішення суб`єкта владних повноважень повинні бути гарантією стабільності суспільних відносин, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.
На думку суду, відповідачем прийнято спірний висновок в порушення принципу пропорційності і вказане рішення не містить в собі легітимну мету, яка необхідна в демократичному суспільстві, як про це наголошує практика Європейського Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Барнік проти Росії» (заява № 55565/00).
Згідно вказаної позиції «необхідність в демократичному суспільстві» вимагає, щоб застосований засіб обмеження переслідував легітимну мету та щоб втручання в право не було більше тієї міри, яка необхідна для її досягнення. Іншими словами, цей тест, що як правило, називається тестом пропорційності, вимагає, щоб обмежувальний засіб був належним (відповідним) для виконання передбачених захисних функцій.
В даному випадку відповідачем була здійснена перевірка стосовно позивача та відмінено рішення про встановлення належності позивача до громадянства України більше ніж через 18 років після виконання позивачем всіх вимог, передбачених законодавством про громадянство України, та отримання паспорта громадянина України, що порушує принципи правової визначеності та пропорційності.
Відповідно до пунктів 70 та 71 Рішення ЄСПЛ від 20.10.2011 у справі Рисовський проти України суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах Беєлер проти Італії Онер`їлдіз проти Туреччини Megadat.com S.r.l. проти Молдови та Москаль проти Польщі). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах Лелас проти Хорватії, Тошкуце та інші проти Румунії) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах Онер`їлдіз проти Туреччини та Беєлер проти Італії).
Суд зазначив, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 (заява № 65518/01) ЄСПЛ зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову «передбачений законом», є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатися «законом», якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Суд зазначає, що позивач при оформлені належності до громадянства України виконав всі передбачені чинним на той час законодавством вимоги, зокрема, на підтвердження свого постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 надав відповідне рішення про встановлення відповідного факту, яке компетентний суб`єкт владних повноважень прийняв від позивача та документував останнього паспортом громадянина України. В подальшому правові підстави для здійснення відповідачем перевірки обставин прийняття рішення про належність до громадянства України позивача були відсутні. Однак, не зважаючи на це, відповідач прийняв оскаржуване рішення, яке не містить в собі легітимну мету, більше ніж через 18 років, в розріз з принципом правової визначеності та пропорційності, чим порушив права та законні очікування позивача, оскільки останній визнаний громадянином України на підставі норм чинного законодавства України.
На думку колегії суддів втручання відповідача у приватне життя позивача не відповідало закону, воно жодним чином не було виправданим та необхідним у суспільстві та не було пропорційним законній меті його здійснення, тобто необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, не був дотриманий.
З огляду на зазначене, враховуючи те, що відповідачем не надано доказів того, що рішення про належність позивача до громадянства України прийнято внаслідок подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, тому колегія суддів вважає, що відповідач протиправно, за відсутності на те правових підстав, відмінив рішення про становлення належності його до громадянства України.
Зважаючи на встановлені в ході розгляду справи обставини колегія суддів доходить висновку, що висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.10.2025 року про відміну рішення про встановлення належності громадянства України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) є протиправним та підлягає скасуванню.
Окремо колегія суддів звертає увагу на правові наслідки прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, які призвело до фактичного настання стану безгромадянства для позивача.
Суд зазначає, що у разі необґрунтованого, формального, без належної доказової бази та юридичної мотивації скасування рішення про визнання належності до громадянства України, особа фактично позбавляється будь-якого громадянства. Така ситуація тягне за собою не лише юридичну нестабільність статусу особою, а і є особливо загрозливою з огляду на відсутність у позивача підтвердженого громадянства іншої держави.
Держава має позитивний обов`язок гарантувати стабільність громадянського статусу особи та забезпечувати ефективні юридичні механізми його захисту.
Судом встановлено, що внаслідок прийняття відповідачем протиправного висновку про відміну рішення щодо встановлення належності до громадянства України у ОСОБА_1 органами державної прикордонної служби при перетині державного кордону України, а саме при спробі позивача в`їхати на територію України з території іншої держави, був вилучений паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 та прийнято рішення №935 від 27.10.2025 року про відмову ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону України у напрямку в`їзду в Україну.
У зв`язку з вказаним позивач опинився на прикордонній території фактично між державами Україна та Республікою Молдовою, без можливості в`їхати на територію України чи Молдови, або будь-якої іншої держави, а також без належних умов для життя, зокрема, за відсутності належного харчування, води та умов для відпочинку, без дотримання санітарно-гігієнічних та безпечних умов перебування, а також без належного забезпечення його прав та свобод.
Таким чином, не маючи чинного закордонного паспорта жодної з країн, позивач позбавлений можливості перетнути кордон будь-якої держави, окрім України, яка теж відмовляє йому у в`їзді, що безумовно порушує його права.
Зазначені обставини підтверджені постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026 року у справі № 420/37266/25, предметом розгляду якої було рішення ІНФОРМАЦІЯ_11 № 935 від 27.10.2025 року про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 , яке було в подальшому скасовано в судовому порядку.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 25 Конституції України визначає, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Громадянин України не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі.
Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні ЄСПЛ (CASE OF ILIAS AND AHMED v. HUNGARY (Application no. 47287/15), Суд констатував порушення пунктів 1 та 4 статті 5 Конвенції (право на свободу та особисту недоторканність), встановивши, що позбавлення свободи заявників в прикордонній зоні Rцszke становило ув`язнення, що означало, що вони були фактично позбавлені свободи без будь-якого офіційного мотивованого рішення та без належного судового нагляду. Крім того Палата встановила порушення статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб правового захисту) у зв`язку із відсутністю ефективного засобу щодо скарг на умови умов ув`язнення заявників в транзитній зоні.
Крім того, у справі Z.A. AND OTHERS v. RUSSIA (Applications nos. 61411/15, 61420/15, 61427/15 and 3028/16), яка стосувалась порушення прав заявників у зв`язку з перебуванням їх від п`яти місяців до одного року та дев`яти місяців у транзитній зоні аеропорту, внаслідок відмови представників прикордонної служби у в`їзді на територію росії, Європейський суд з прав людини встановив, що у цій справі було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції (право на свободу та особисту недоторканність). У рішенні зазначено: обмеження свободи заявників у транзитній зоні, яке не було їх власним вибором, є рівноцінним позбавленню свободи, що не було передбачено внутрішнім законодавством. Палата також констатувала порушення статті 3 Конвенції (заборона катування), оскільки заявники були обмежені у своїй свободі впродовж тривалих періодів часу у неприйнятних умовах і почувалися приниженими та ображеними, а це рівноцінно нелюдському або такому, що принижує людську гідність, поводженню
Враховуючи зазначене безпідставне прийняття відповідачем рішення, яке фактично стало підставою для набуття ним статусу апатрида, тобто особи без громадянства, призвело до позбавлення його можливості в`їхати на територію будь-якої держави, внаслідок чого він опинився у транзитній зоні меж державними кордонами двох держав, стало також підґрунтям порушення основоположних прав позивача, в тому числі і права на свободу пересування.
Фактично позивач був позбавлений волі та перебуває на прикордонній території без вироку суду, що є неприпустимим.
Що стосується вимог позивача про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області направити інформацію до територіальних органів ДМС України та до Державної прикордонної служби України про протиправність і скасування рішення - висновку від 23.10.2025 року про відміну рішення про встановлення належності громадянства України ОСОБА_1 , а також зобов`язання відповідача вилучити з бази даних ДМС України відомості про визнання недійсними паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 13.12.2016 року Великомихайлівським РВ ГУМВСУ в Одеській області та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, серія НОМЕР_3 , виданого 11.01.2018 року ГУ ДМС в Одеській області на ім`я громадянина України ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне:
Відповідно пункту 117 розділу V Порядку № 215 у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України.
Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.
Згідно статті 5 Закону України «Про громадянство України», а також статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є зокрема, паспорт громадянина України.
Пунктом 120 розділу V Порядку № 215 встановлено, що особам, які проживають в Україні і стосовно яких прийнято рішення про встановлення їх належності до громадянства України відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 3 Закону, районні, районні у містах, міські управління або відділи Міністерства внутрішніх справ України видають відповідні документи, які підтверджують громадянство України: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України.
Згідно п. 102 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 302 (далі - Постанова № 302), особа, громадянство України якої припинено або рішення про набуття особою громадянства України скасовано відповідно до Закону України "Про громадянство України", зобов`язана у порядку та строки, встановлені законодавством про громадянство України, повернути паспорт територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС, який оформив довідку про припинення громадянства України або про скасування рішення про набуття громадянства України, а в разі, коли така особа постійно проживає за кордоном, - закордонній дипломатичній установі.
Відповідно до п. 108 Порядку № 308, паспорт визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується в разі: 1) коли він підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до паспорта, у тому числі у зв`язку із зміною написання латинськими літерами складових імені "прізвище", "ім`я" у документах, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України (крім додаткової змінної інформації); 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до нього; 3) непридатності для подальшого використання; 4) припинення особою громадянства України або скасування рішення про оформлення набуття громадянства України; 5) коли його заявлено як втрачений або викрадений; 6) смерті особи, на ім`я якої його було оформлено; 7) закінчення строку його дії або прийняття рішення про оформлення паспорта у зв`язку з обміном до закінчення строку його дії; 8) оформлення паспорта/паспорта зразка 1994 року з порушенням вимог законодавства; 9) неотримання його заявником протягом двох років, а у випадку, передбаченому абзацом четвертим пункту 97 цього Порядку, - протягом трьох років.
Як установлено судом, приймаючи оскаржуваний висновок про відміну рішення про встановлення належності громадянства України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області визнало також недійсними та такими, що підлягають вилученню: паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 13.12.2016 року Великомихайлівським РВ ГУМВСУ в Одеській області та паспорт громадянина України для виїзду за кордон, серія НОМЕР_3 , виданий 11.01.2018 року, та направило повідомлення про вжиття відповідних заходів до управління з питань паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС в Одеській області, а також до Роздільнянського відділу ГУ ДМС в Одеській області.
Зі змісту постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026 року у справі № 420/37266/25 вбачається, що відомості про недійсність паспортного документу були внесені за ініціативою Державної міграційної служби до баз даних, зокрема, як посилався представник прикордонної служби, до бази даних "Гарт-1/П" системи "Гарт-1", що безпосередньо впливає на можливість реалізації позивачем своїх прав, як громадянином України.
Згідно ст. 13 Конвенції, яка передбачає право на ефективний засіб правового захисту, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
З огляду на висновок суду про наявність підстав для визнання протиправним та скасування висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.10.2025 року про відміну рішення про встановлення належності громадянства України ОСОБА_1 , колегія суддів доходить висновку, що для належного та ефективного захисту порушених прав позивача, необхідним є також зобов`язання відповідача вилучити відомості про визнання недійсними паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 13.12.2016 року Великомихайлівським РВ ГУМВСУ в Одеській області та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, серії НОМЕР_3 , виданого 11.01.2018 року ОСОБА_1 із бази даних Державної міграційної служби України.
При цьому колегія суддів вважає, що оскільки взаємодія органів міграційної служби з іншими органами, в тому числі і з прикордонними органами, здійснюється через інформаційно-телекомунікаційні системи, що забезпечують автоматизований обмін даними, колегія суддів вважає, що зобов`язання відповідача вилучити відомості про визнання недійсними його паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон є достатнім та ефективним способом відновлення його порушених прав, а тому у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача направити інформацію до територіальних органів ДМС України та до Державної прикордонної служби України про протиправність і скасування рішення - висновку від 23.10.2025 року про відміну рішення про встановлення належності громадянства України ОСОБА_1 слід відмовити.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні даної справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та прийняття нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Згідно ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДМС в Одеській області на його користь підлягає сума сплаченого до суду першої інстанції судового збору в розмірі 1211,20 грн., а також сплачений при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судовий збір в розмірі 1816,80 грн., загалом - 3028 грн.
Частиною 1 статті 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2026 року скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.10.2025 року про відміну рішення про встановлення належності громадянства України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вилучити із бази даних Державної міграційної служби України відомості про визнання недійсними паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого ОСОБА_1 13.12.2016 року Великомихайлівським РВ ГУМВСУ в Одеській області та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, серії НОМЕР_3 , виданого ОСОБА_1 11.01.2018 року органом 5102.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 44, код ЄДРПОУ 37811384) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 ) сплачений судовий збір у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя: А.В. Бойко 
Суддя: О.В. Єщенко
О.А. Шевчук