УХВАЛА
30 червня 2026 року 
м. Київ 
справа № 640/2947/20
адміністративне провадження № К/990/27359/26 
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Мельник-Томенко Ж.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Мироненко Олег Олександрович, на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24.04.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2026 у справі №640/2947/20 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування індивідуальних актів, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, стягнення відшкодування моральної шкоди,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 20.11.2014 №10/120-ос про звільнення підполковника ОСОБА_1 з посади офіцера діючого резерву ІНФОРМАЦІЯ_1 по посаді заступника начальника управління в 2 управлінні Головного управління контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки ІНФОРМАЦІЯ_1 та зарахування з 04.11.2014 у розпорядження начальника ГУКЗЕСБУ;
- поновити ОСОБА_1 на посаді, що він обіймав до видання наказу від 20.11.2014 №10/120-ос ІНФОРМАЦІЯ_1;
- визнати протиправним та скасувати наказ Голови ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15.07.2019 № 894-ос про звільнення з військової служби та виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу;
- поновити ОСОБА_1 на військовій службі у Службі безпеки України та у списках особового складу з 16.07.2019;
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та інших належних йому виплат за період з 01.02.2015 до 15.07.2019;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 суми невиплаченого грошового забезпечення та інших належних йому виплат за період з 01.02.2015 до 15.07.2019 з індексацією, виплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення, а також здійснити виплати, передбачені Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів» у зв`язку з порушенням строків їх виплати;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середньомісячний розмір грошового забезпечення за період з 16.07.2019 до дня поновлення ОСОБА_1 на військовій службі у Службі безпеки України;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000 000 гривень
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24.04.2025, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2026, у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, 22.05.2026 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Мироненко Олег Олександрович, через підсистему «Електронний суд» подав касаційну скаргу до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09.06.2026 зазначену касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
12.06.2026 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Мироненко Олег Олександрович, через підсистему «Електронний суд» вдруге подав касаційну скаргу до Верховного Суду, яка зареєстрована 15.06.2026.
Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, Верховний Суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 2, 3 статті 353 цього Кодексу.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Із системного аналізу наведених положень процесуального закону можна зробити висновок, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.
У касаційній скарзі позивач зазначає, що підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі є пункти 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції, оцінюючи правомірність наказу Голови ІНФОРМАЦІЯ_1 від 20.11.2014 № 10/120-ос, фактично застосував пункт 4.10 Інструкції № 772 у редакції, запровадженій наказом ЦУ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.05.2021 № 178, який набрав чинності лише 29.06.2021. На переконання скаржника, спірний наказ видано 20.11.2014, тому законність цього наказу повинна була перевірятися виключно з урахуванням редакції пункту 4.10 Інструкції № 772, чинної у 2014 році. Постановами Верховного Суду від 23.07.2024 у справі № 280/3308/23, від 19.09.2024 у справі № 120/10413/22 та від 04.07.2024 у справі № 580/7744/23 сформовано правовий висновок, відповідно до якого новий нормативно-правовий акт застосовується лише до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності; якщо правовідносини є тривалими, нове регулювання може застосовуватися лише з моменту набрання ним чинності, але не раніше офіційного оприлюднення; суб`єкт владних повноважень та суд не вправі оцінювати правомірність рішення, ухваленого у минулий період, з посиланням на норму права, яка тоді не діяла.
Також у скарзі вказано, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.03.2026 у справі №640/13239/21, щодо застосування підпункту «б» пункту 48 Положення № 1262/2007 та пункту 4.10 Інструкції № 772 у подібних правовідносинах.
Скаржником зазначено, що суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні вимог про виплату грошового забезпечення за період перебування позивача у розпорядженні, виходячи з відсутності належних доказів фактичного виконання ним службових обов`язків у цей період. Такий висновок, на переконання скаржника, суперечить правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 06.01.2021 у справі № 120/2914/19-а, відповідно до якого підпункт 3.2.1 пункту 3.2 Інструкції № 35/ДСК передбачає збереження виплати грошового забезпечення на весь період перебування військовослужбовця у розпорядженні за посадою, яку він займав, якщо на нього не поширюються прямо визначені у цій нормі винятки.
Верховний Суд доходить висновку, що повторно подана касаційна скарга не містить змістовних доводів на обґрунтування позиції скаржника щодо оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, що свідчить про формальний підхід до оформлення змісту та форми касаційної скарги відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України.
Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 
1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 
2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 
3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 
4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.
Верховний Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Також Верховний Суд звертає увагу на те, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення норми права та постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права. Обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Верховний Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Отже, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі з подібними правовідносинами.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження так само, як і норму права, яку на думку скаржника, застосовано всупереч висновкам Верховного Суду, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України).
Водночас скаржником не дотримано указаних вимог, оскільки не наведено в чому полягає подібність правовідносин у справах (у яких викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга), а також не обґрунтовано, що ця правова позиція Верховного Суду зберігає юридичну силу до спірних правовідносин, тобто має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд уважає недоведеними наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Покликаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає про відсутність висновків Верховного Суду:
- у спорі щодо правомірності використання незареєстрованого акта ІНФОРМАЦІЯ_1 як правової підстави для видання наказу про виведення військовослужбовця з діючого резерву та зарахування його у розпорядження, таких норм права: статті 57 Конституції України, пункту 1 Указу Президента України від 03.10.1992 № 493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», пунктів 2, 3 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731, пункту 1 Положення про порядок реєстрації нормативно-правових актів ІНФОРМАЦІЯ_1 з питань контррозвідки, оперативно-розшукової діяльності та діяльності у сфері охорони державної таємниці, затвердженого Указом Президента України від 29.06.1999 № 767/99;
- щодо застосування пункту 14 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_1, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262/2007, та пункту 2.5 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_1, затвердженої наказом Документ сформований в системі «Електронний суд» 12.06.2026 13 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.10.2008 № 772, у редакції, чинній на момент спірних правовідносин;
- щодо застосування статті 62 Конституції України, положень законодавства про проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_1 та пункту 48 Положення № 1262/2007, а саме у спорі щодо того, чи може сам факт тривалого кримінального провадження або притягнення особи до кримінальної відповідальності до набрання вироком законної сили бути достатньою правовою підставою для Документ сформований в системі «Електронний суд» 12.06.2026 14 непризначення військовослужбовця на посаду, непродовження контракту або іншого обмеження його права на проходження військової служби.
Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів під час застосування відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Отже, оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і підстав необхідності такого висновку щодо застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування цієї норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Водночас скаржником у касаційній скарзі не наведено обґрунтування того в чому полягає необхідність формування Верховним Судом висновку щодо застосування таких норм. 
Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка здійснює перегляд постановлених та оскаржених судових рішень лише у питанні правильності застосування судами норм права.
Доводи скарги щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції означених норм права не містять аргументів в контексті помилки суду апеляційної інстанції щодо належного правозастосування таких норм, адже зводяться до незгоди із ухваленим судовим рішенням.
Так, скаржник мотивує помилковість висновків суду апеляційної інстанції при застосуванні означених норм права тим, що: суди не перевірили чи має розпорядження ЦУ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 08.01.2014 № 1/ДСК нормативний характер, чи підлягало воно державній реєстрації, чи набрало воно чинності у встановленому законом порядку та чи могло за відсутності такої реєстрації породжувати правові наслідки для позивача; суди звели зміст пункту 2.5 Інструкції № 772 до надмірно формального критерію - наявності чи відсутності окремого документа певної назви - і не дали належної правової оцінки тим письмовим матеріалам справи, в яких уже було прямо зафіксовано бажання позивача продовжити військову службу та його незгоду зі звільненням; суди не відмежували сам факт кримінального переслідування від установленої законом підстави для обмеження права особи на проходження військової служби, не з`ясували, чи існувало належне процесуальне рішення про відсторонення від посади, та не врахували конституційний принцип презумпції невинуватості.
Наведене жодним чином не пов`язано із проблематикою правозастосування, тобто із помилковим тлумаченням норм права судом апеляційної інстанції.
Верховний Суд повторно звертає увагу скаржника, що покликання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування наведених норм права не містить належних аргументів неправильного застосування відповідних норм права судом апеляційної інстанції, позаяк зміст касаційної скарги зводиться до незгоди скаржника зі здійсненою судами попередніх інстанцій оцінкою доказів у справі.
Отже, касаційна скарга містить лише виклад обставин справи, цитування правових норм та незгоду з постановою суду апеляційної інстанції з підстав неправильного встановлення судом обставин справи, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що лише посилання у касаційній скарзі на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування відповідної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд уважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також скаржник підставою касаційного оскарження судових рішень покликається на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу (якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу) у касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Скаржник вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною другою статті 353 КАС України встановлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.
За відсутності обґрунтованих підстав визначених пунктом 1- 3 частини 4 статті 328 КАС України суд позбавлений можливості прийняти доводи скаржника щодо наявності підстави передбаченої пунктом 4 частини 4 статті 328 КАС України, в частині недослідження доказів.
Покликаючись на пункт 3 частини другої статті 353 КАС України як на підставу касаційного оскарження судових рішень, скаржник зазначив, що скаржник та його представник наполягали на необхідності надання можливості ознайомитися з усіма матеріалами особової справи, які не мають гриф «таємно», дослідження нормативно-правових актів ІНФОРМАЦІЯ_1 з грифом «ДСК», на які посилався відповідач, а також дослідження поданих позивачем доказів, зокрема роздруківок телефонних з`єднань, аудіозаписів, рапортів та інших матеріалів, на які позивач посилався як на підтвердження своєї правової позиції. Однак ці клопотання були відхилені або фактично залишені без належного процесуального реагування, що позбавило позивача реальної можливості спростувати доводи відповідача, поставити під сумнів належність і допустимість доказів, на які посилалися суди, та довести свою позицію щодо особливого періоду, волевиявлення на продовження служби та права на грошове забезпечення.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Так, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права (пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України), зокрема, необґрунтовано відхилено клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у касаційній скарзі скаржник має довести, що судами протиправно не було вжито заходів для встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що своєю чергою могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Посилання скаржника на пункт 3 частини другої статті 353 КАС України як на самостійну підставу для відкриття касаційного провадження у цій справі не є достатньо обґрунтованим у взаємозв`язку з обставинами, на які він посилається в обґрунтування такої підстави, оскільки не містять належного мотивування того в чому полягає необґрунтованість відхилення таких клопотань.
З огляду на викладене Верховний Суд вважає необґрунтованими посилання автора касаційної скарги на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Серед іншого, у касаційній скарзі, скаржник посилається на підпункти "а", "в", "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Проте посилання на підпункти пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не звільняє особу від обов`язку обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справі.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Верховний Суд звертає увагу заявника, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційній суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15.01.2020 №460-IX і які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Враховуючи приписи пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, та не викладення скаржником належним чином підстав для касаційного оскарження судових рішень у цій справі, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
Водночас Верховний Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 328, 332 КАС України, Верховний Суд 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Мироненко Олег Олександрович, на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24.04.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2026 у справі №640/2947/20 повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя	Ж.М. Мельник-Томенко