ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 травня 2026 року
м. Київ
справа № 2-152/12
провадження № 61-13383св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сердюка В. В.,
учасники справи:
заявник (боржник) -  ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - заступник начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Андрющенко Ірина Василівна,
стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (правонаступник Акціонерного товариства «Таскомбанк»),
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Плискань Ірини Олегівни, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року у складі судді Машкевич К. В. та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Музичко С. Г., Сушко Л. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог скарги
1. У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність заступника начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Андрющенко І. В., стягувач - Акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі - АТ «Таскомбанк»), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»), у якій порушив питання про поновлення строку на звернення до суду зі скаргою.
2. На обґрунтування поважності підстав пропуску строку зауважував, що про наявність відкритого виконавчого провадження № НОМЕР_1 йому стало відомо в червні 2021 року.
3. 29 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до відділу державної виконавчої служби із заявою про закінчення виконавчого провадження.
4. 12 січня 2022 року заявник звернувся зі скаргою на бездіяльність виконавця до начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), оскільки відповіді на заяву про закінчення виконавчого провадження не отримав.
5. Зауважував, що після введення 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану визначені Законом України «Про виконавче провадження» строки перервалися.
6. З урахуванням вищезазначеного вважав, що строк для звернення до суду ним не пропущено, водночас просив його поновити та задовольнити вимоги скарги.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
7. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 
2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року, скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду.
8. Залишаючи скаргу ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, мотивував своє рішення тим, що останній звернувся до суду зі скаргою з пропуском строку, визначеного статтею 449 ЦПК України, і хоча і порушив перед судом клопотання про поновлення такого строку, проте не зазначив поважних причин пропуску останнього, що свідчить про наявність підстав для залишення її без розгляду.
9. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 року здійснено заміну стягувача АТ «Таскомбанк» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за правом грошової вимоги до ОСОБА_1 з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду міста Києва № 2-152/12.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
10. У жовтні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Плискань І. О., на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва 
від 16 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року у вказаній справі.
11. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
12. У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Плискань І. О.,просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
13. Підставою касаційного оскарження судових рішень вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.
14. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, залишаючи його скаргу без розгляду, помилково не врахували відсутність 
у матеріалах виконавчого провадження доказів отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження від 22 грудня 2017 року, що, своєю чергою, суперечить висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року в справі № 554/13475/15-ц, від 11 травня 2022 року в справі № 127/2-1455/2010.
Доводи особи, яка подала пояснення на касаційну скаргу
15. У лютому 2026 року до Верховного Суду надійшов ряд пояснення ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», яке є правонаступником 
АТ «Таскомбанк» на касаційну скаргу, у яких зазначено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу.
16. Заявник у відзиві вказує, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення заявникові строків на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, оскільки заявник вже звертався зі скаргою на постанову державного виконавця 
у позасудовому порядку у лютому 2018 року, докази на підтвердження чого наявні у матеріалах виконавчого провадження. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
17. Судами попередніх інстанцій встановлено та не оспорюється заявником касаційної скарги, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва 
від 12 вересня 2012 року позов АТ «Таскомбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь 
АТ «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором № КФ 272-08 
від 21 березня 2008 року у розмірі 211 456,84 дол. США, що еквівалентно 
1 687 002,67 грн (Т.1, а.с.226-231).
18. 27 березня 2015 року представнику АТ «Таскомбанк» видано виконавчі листи, які у подальшому були пред`явлені до виконання до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (Т.2, а.с.23).
19. Постановою заступника начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Андрющенко І. В. від 21 грудня 
2017 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 (Т.3, а.с.41-42).
20. Зі змісту копій матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1, наявних у матеріалах справи, судами попередніх інстанцій встановлено, що 
ОСОБА_1 12 лютого 2021 року звертався до начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби із скаргою на протиправність дій державного виконавця Проца В. С. та зобов`язання закрити виконавче провадження. Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 зауважував, що ще 
15 лютого 2018 року звертався із заявою про закінчення виконавчого провадження (Т.3, а.с.54-55).
21. Також судами встановлено, що  ОСОБА_1 у травні 2023 року звертався до Київського апеляційного суду із апеляційною скаргою на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2023 року за результатами вирішення питання про видачу дубліката виконавчого листа у справі 
№ 2-152/12 (Т.2, а.с.67-74). 
22. Крім того, судами встановлено, що у червні 2024 року ОСОБА_1 вже звертався до Голосіївського районного суду міста Києва зі скаргою на дії заступника начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Андрющенко І. В., за результатами розгляду якої ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року скаргу залишено без розгляду у зв`язку із необґрунтованістю поважності причин пропуску для звернення до суду (Т.2, а.с. 219-235).
23. У вересні 2024 року ОСОБА_1 повторно звернувся до суду зі скаргою на дії заступника начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Андрющенко І. В., за наслідками розгляду якої просив суд, зокрема, скасувати постанову заступника начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Андрющенко І. В. від 21 грудня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1.
24. У змісті скарги ОСОБА_1 порушив клопотання про поновлення строку для подання скарги, мотивуючи останнє тим, що про виконавче провадження він дізнався у червні 2021 року, а відтак фактично з червня 2021 року по 
22 лютого 2024 року вчиняв дії щодо досудового врегулювання спору шляхом подання скарги безпосередньо до органу виконавчої служби, але, не отримавши позитивної відповіді, вимушений був порушити питання про скасування постанови державного виконавця від 21 грудня 2017 року про відкриття виконавчого провадження перед судом. Додатково зауважував, що строки на оскарження постанови переривалися у зв`язку із карантинними обмеженнями на території України та, у подальшому, у зв`язку із введенням воєнного стану та звертав увагу суду на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження не направлялася засобами поштового зв`язку на його адресу (Т.3, а.с.1-5).
Позиція Верховного Суду
25. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
26. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
27. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
28. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
29. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
30. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
31. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
32. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
33. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
34. Предметом касаційного оскарження у справі є ухвала районного суду про залишення скарги ОСОБА_1 на постанову заступника начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Андрющенко І. В. про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 
від 22 грудня 2017 року без розгляду та постанова апеляційного суду за наслідками перегляду ухвали районного суду.
35. Як встановлено судами попередніх інстанцій, звертаючись до суду зі скаргою,  ОСОБА_1 обґрунтовував поважність пропуску строку на звернення до суду зі скаргою тим, що про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 йому стало відомо лише у червні 2021 року.
36. Відтак, враховуючи спроби позасудового оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження у період із червня 2021 року по 22 лютого 2024 року вважав, що причини пропуску строку на подання скарги є поважними та пов`язував поважність пропуску строку на оскарження дій та бездіяльності державного виконавця із неотриманням копії оскаржуваної постанови засобами поштового зв`язку.
37. Водночас суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що наведені заявником підстави на підтвердження поважності пропуску строку не можуть бути визнані поважними.
38. Суди виходили з того, що оскаржувану постанову державного виконавця було прийнято 21 грудня 2017 року, а зі змісту скарги ОСОБА_1 , адресованої начальнику Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), убачається, що сам заявник зазначав про подання ним скарги на цю постанову ще у лютому 2018 року, проте зазначену скаргу було залишено без задоволення, а виконавче провадження не закінчено. За таких обставин суди дійшли висновку, що про існування постанови про відкриття виконавчого провадження заявникові було відомо щонайменше з лютого 2018 року, що спростовує обґрунтування поважності підстав пропуску строку на звернення до суду зі скаргою, зазначене заявником у змісті клопотання про поновлення останнього.
39. З такими висновками судів погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.
40. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
41. Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
42. Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
43. Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
44. Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
45. Скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом (стаття 449 ЦПК України).
46. Відповідно до частини п`ятої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
47. Згідно зі статтею 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
48. Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
49. Частиною першою статті 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
50. Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» вказують на те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод (постанова Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження 
№ 61-17257св20)).
51. У постанові від 23 червня 2022 року у справі № 914/2265/20 Верховний Суд вказав на таке: «водночас об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 04 лютого 2022 року у справі № 925/308/13-г зазначила, що за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях 
статті 341 ГПК України, суд доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. У цьому висновку Суд враховує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності. Отже, під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 341 ГПК України, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо). 
У висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав 
у виконавчому провадженні, що є сталою та послідовною судовою практикою, суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, 
в постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 910/7221/17, від 12 січня 
2021 року у справі № 910/8794/17, від 12 жовтня 2021 року у справі 
№ 918/333/13-г».
52. У постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19) Верховний Суд вказав, що: «строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. Водночас заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності поважності причин для його поновлення, 
є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові».
53. При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2022 року у cправі № 910/18480/20).
54. Відповідно до частини першої 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої 
статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
55. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі.
56. Отже, за змістом цієї норми Закону України «Про виконавче провадження» постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправленням.
57. Згідно з частиною третьою, четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
58. Висновки щодо того, чи наявне переривання строків на звернення до суду зі скаргою у випадку позасудового оскарження останньої вже висловлювались Верховним Судом, зокрема, у змісті постанови від 13 серпня 2025 року у справі № 403/10234/12 (провадження № 61-5679св25), у якій колегія суддів дійшла до висновку, що звернення в позасудовому порядку для вирішення спору не зупиняє процесуальних строків, а вищевказані обставини можуть бути підставами для поновлення строку у разі подання скаржником відповідної заяви.
59. Вищезазначене дає підстави для висновку, що звернення в позасудовому порядку для вирішення спору не зупиняє процесуальних строків, проте може бути оцінено з точки зору поважності або неповажності такої підстави пропуску строку.
60. Відтак, встановивши, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт того, що боржник, як заявник скарги, знав про існування оскаржуваної постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження щонайменше з лютого 2018 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що звернувшись до суду зі скаргою на постанову державного виконавця лише у вересні 2024 року, останній пропустив установлений статтею 449 ЦПК України десятиденний строк для звернення до суду зі скаргою і не подав клопотання про його поновлення із зазначенням саме поважних причин його пропуску, що має наслідком залишення скарги без розгляду.
61. Більше того колегія суддів зауважує, що строк на звернення до суду зі скаргою, з урахуванням дати, з якої заявник був обізнаний про існування оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження (лютий 
2018 року), сплив задовго до запровадження на території України як карантинних заходів, так і воєнного стану.
62. При цьому посилання заявника на переривання строку, встановленого змістом статті 449 ЦПК України внаслідок вчинення дій, спрямованих на позасудове оскарження постанови державного виконавця не заслуговують на увагу, оскільки зміст статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» містить два альтернативних способи оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби, а саме до начальника, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до суду, а відтак саме по собі позасудове оскарження дій державного виконавця не свідчить про переривання строків, передбачених змістом статті 449 ЦПК України. 
63. Схожого за своїм змістом висновку дійшов Верховний Суд у змісті постанови від 09 жовтня 2025 року у справі № 127/2-8048/2010 (провадження № 61-6138св25).
64. Підсумовуючи, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, з урахуванням встановленого факту обізнаності заявника останньої про існування оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження щонайменше із лютого 2018 року (звернення до органу виконавчої служби із заявою про закриття виконавчого провадження), не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
65. Більше того, оскільки наведені в касаційній скарзі доводи фактично були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, на переконання Верховного Суду відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявниці. 
66. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
67. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ 
у справі «Руїз Торія проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
68. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03)).
69. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року 
у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява № 63566/00, § 23)). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
70. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
71. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
72. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
73. Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Плискань Ірини Олегівни, залишити без задоволення.
2. Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: Н. Ю. Сакара
О. М. Осіян
В. В. Сердюк