СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року м. Харків Справа №922/1675/24 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В.,
за участю секретаря судового засідання Довгань А.О.,
за участю представників учасників справи:
апелянта – Романченко О.М., на підставі ордеру на надання правничої допомоги серія АХ№1296073 від 13.10.2025;
арбітражний керуючий – Кошовський С.В., на підставі ухвали ГСХО від 28.05.2025;
ініціюючий кредитор – Харченко К.С., на підставі ордера на надання правничої допомоги серія АХ№1288503 від 17.09.2025;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх.№517Х/2) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 17.02.2026 (суддя Кононова О.В., повна ухвала складена 02.03.2026) у справі №922/1675/24
за заявою Приватного підприємства «АЙ КІВІ», м. Харків,
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ретто, ЛТД», м. Харків, 
про визнання банкрутом,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.06.2024 серед іншого було відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Ретто, ЛТД», визнано розмір вимог ініціюючого кредитора Приватного підприємства «Ай Ківі» в сумі 7671284,19 грн; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та введено процедуру розпорядження майном боржника. Призначено розпорядника майна, встановлено строк подання розпорядником майна до господарського суду відомостей про результати розгляду вимог кредиторів, встановлено строк проведення розпорядником майна інвентаризації майна боржника та призначено попереднє засідання суду.
18.06.2024 здійснено офіційне оприлюднення на офіційному веб-порталі судової влади України про відкриття справи про банкрутство боржника – Товариство з обмеженою відповідальністю «Ретто, ЛТД» за №73446 із зазначенням повного найменування боржника, його поштової адреси, банківських реквізитів, найменування та адреси господарського суду, номера справи, відомостей про розпорядника майна, граничний строк подання заяв конкурсних кредиторів з вимогами до боржника.
Ухвалою попереднього засідання від 04.12.2024 суд визнав наступний розмір грошових вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів:
- Приватного підприємства «Ай Ківі» в сумі 7671284,19 грн. (з яких 7400000,00 грн основного боргу та 184123,27 грн пені, 56 880,92 грн – судовий збір за подання позовної заяви про стягнення заборгованості у справі №922/1675/24, 30280,00 судовий збір за звернення із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство у даній справі);
- ОСОБА_2 у загальному розмірі 644254,00 грн, з яких: 638198,00 грн – сума основного боргу та 6056,00 грн. судовий збір;
- ОСОБА_3 у загальному розмірі 193848,00 грн, з яких: 187792,00 грн – сума основного боргу та 6056,00 грн. судовий збір;
- ОСОБА_4 у загальному розмірі 193848,00 грн, з яких: 187792,00 грн – сума основного боргу та 6056,00 грн. судовий збір;
- ОСОБА_5 у загальному розмірі 284337,83 грн, з яких: 278281,83 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судовий збір;
- ОСОБА_6 у загальному розмірі 423870,70 грн, з яких - 417814,70 грн. сума основного боргу та 6056,00 грн судовий збір;
- ОСОБА_7 у загальному розмірі 1138368,08 грн, з яких: 1132312,08 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн. судового збору;
- ОСОБА_8 до боржника у загальному розмірі 647733,89 грн, з яких: 641677,89 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_9 у загальному розмірі 280830,95 грн, з яких 274774,95 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_10 у загальному розмірі 657594,44 грн, з яких: 651538,44 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_11 у загальному розмірі 305131,61 грн, з яких 299075,61 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_12 у загальному розмірі 121164,42 грн, з яких 115108,42 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_13 у загальному розмірі 446273,52 грн, з яких 440217,52 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_14 у загальному розмірі 542981,10 грн, з яких: 536925,10 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_15 у загальному розмірі 385666,25 грн, з яких: 379610,25 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_16 у загальному розмірі 435216,51 грн, з яких: 429160,51 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_17 у загальному розмірі 242585,24 грн, з яких: 236529,24 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_18 у загальному розмірі 584073,57 грн, з яких: 578017,57 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_19 у загальному розмірі 292355,94 грн, з яких: 286299,94 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_20 у загальному розмірі 292355,94 грн, з яких: 286299,94 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_21 у загальному розмірі 292314,48 грн, з яких: 286258,48 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_22 у загальному розмірі 390622,54 грн, з яких: 384566,54 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору;
- ОСОБА_23 у загальному розмірі 2106056,00 грн, з яких: 2100000,00 грн - сума основного боргу та 6056,00 грн судового збору.
Призначено проведення зборів кредиторів та комітету кредиторів. Зобов`язано розпорядника майна провести аналіз фінансово-господарської діяльності боржника та надати його до суду до дати підсумкового засідання.
Призначено підсумкове засідання суду, на якому буде постановлено ухвалу про санацію боржника чи постанова про визнання його банкрутом і відкрита ліквідаційна процедура, чи ухвалу про закриття провадження у справі про банкрутство або ухвала про продовження строку процедури розпорядження майном та відкладення підсумкового засідання.
14.10.2025 від ОСОБА_1 надійшла заява (вх.№23849) з грошовими вимогами до боржника, в якій заявник просив суд визнати її грошові вимоги до ТОВ «Ретто, ЛТД» у розмірі 155843,71 грн, що є сумою еквівалентною 3746,00 дол.США.
14.11.2025 до суду від представника ОСОБА_1 надійшла уточнена заява з кредиторськими вимогами до боржника (вх.№26572), в якій кредитор окрім суми основного зобов`язання у розмірі 3746,00 дол.США, що в еквіваленті станом на день звернення до суду із заявою становить 155843,71 грн, просив суд визнати вимоги до боржника щодо нарахованих сум інфляційних витрат у розмірі 19009,50 грн та трьох відсотків річних від простроченої суми грошового зобов`язання у розмірі 1886,36 грн.
Розпорядник майна – арбітражний керуючий Кошовського С.В. надав повідомлення (вх.№26874 від 19.11.2025) про розгляд вимог кредитора ОСОБА_1 , в якому зазначив про визнання вимог кредитора ОСОБА_1 в повному обсязі у загальному розмірі 181884,99 грн.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.02.2026 задоволено частково заяву ОСОБА_1 (вх.№23849 від 14.10.2025) з грошовими вимогами до боржника – Товариства з обмеженою відповідальністю «Ретто, ЛТД» у справі №922/1675/24.
Визнано грошові вимоги ОСОБА_1 до боржника на загальну суму 160688,79 грн, з яких: 155843,71 грн основний борг (4 черга); 4844,80 грн витрати по сплаті судового збору (1 черга), які є конкурсними без права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.
Решту заявлених вимог відхилено.
Зобов`язано розпорядника майна включити визнані судом вимоги до реєстру вимог кредиторів у визначеній Кодексом України з процедур банкрутства черговості.
ОСОБА_1 з вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодилась та звернулась до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті ухвали норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 17.02.2026 у справі №922/1675/24 та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що в аспекті розгляду питання правомірності нарахування за ст. 625 ЦК України обставина щодо припинення дії попереднього договору №98 від 18.02.2022 є вкрай важливою, однак, судом першої інстанції не з`ясована та не досліджена. Так, єдине зобов`язання за попереднім договором припинено як і сам договір (відповідно до Закону та 5.1. попереднього договору №98 від 18.02.2022 закінчився строк дії), у ТОВ «Ретто, ЛТД» відпала правова підстава на утримання/зберігання/використання коштів. Оскільки основний договір не укладений у погоджений строк і попередній договір у зв`язку з цим припинився, ціль та підстави для зберігання ТОВ «Ретто, ЛТД» сплачених коштів так само зникли, і з цього моменту останній має повернути кошти, підстава зберігання яких існувала, проте згодом відпала.
Апелянт посилається на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі №910/3831/22 у постанові від 07.02.2024, а саме, що недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала.
Скаржник наполягає на тому, що правомірність стягнення з набувача на користь потерпілого, крім безпідставно одержаних коштів відповідно до статті 1212 ЦК України, також річних та інфляційних втрат за період безпідставного користування такими коштами відповідно до ст. 625 ЦК України є усталеною в судовій практиці - постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17.
Апелянт вказує, що розрахунки кредитора ОСОБА_1 відповідно до ст. 625 ЦК України, зокрема щодо визначення моменту виникнення обов`язку щодо повернення коштів та нарахування 3% річних, є обґрунтованими.
Згідно з витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13.03.2026 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.
У подальшому, згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06.04.2026, у зв`язку з відпусткою судді Тарасової І.В., для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.04.2026 відкрито апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Харківської області від 17.02.2026 у справі №922/1675/24. Встановлено строк протягом якого учасники справи мають право подати до суду відзиви на апеляційну скаргу, клопотання та заяви. Справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку через підсистему електронний суд. 
Вказана ухвала була направлена зареєстрованим учасникам справи до електронного кабінету користувача у підсистемі електронний суд і доставлена їм 07.04.2026 року. Учасникам справи, які не мають зареєстрованого кабінету у підсистемі електронний суд, копія ухвали суду від 06.04.2026 направлена засобами поштового зв`язку рекомендованим повідомленням.
Арбітражний керуючий Кошовський С.В. надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№4541 від 23.04.2026), в якому зазначає, що підтримує апеляційну скаргу і просить її задовольнити.
У підтвердження своєї позиції по справі арбітражний керуючий посилається на висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі №756/16112/21, обставини якої є ідентичними до даної справи і наполягає на тому, що практика Верховного Суду однозначно та безальтернативно підтверджує позицію скаржника щодо: 1) припинення попереднього договору у зв`язку з не укладенням основного договору у встановлений строк та 2) виникнення обов`язку у ТОВ «Ретто, ЛТД» щодо повернення отриманих коштів саме з моменту відпадіння правової підстави їх утримання – тобто з моменту припинення такого договору.
Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 27.04.2026, у зв`язку з відпусткою судді Білоусової Я.О., для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В.
28.04.2026 від ініціюючого кредитора надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу (вх.№4785), в яких вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції, ґрунтуються на неправильному ототожненні різних правових категорій щодо «строку дії зобов`язання» та «строку дії договору», а також не враховують мотивів, з яких суд відмовив у визнанні вимог про інфляційні втрати та три відсотки річних.
У судовому засіданні 29.04.2026 представник апелянта підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні. Арбітражний керуючий надав пояснення і вказав, що підтримує позицію скаржника. Представник ініціюючого кредитора проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Так, відкриваючи апеляційне провадження у справі та призначаючи її до розгляду в судове засідання, здійснено оприлюднення ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень. При цьому, судом документи направлялись зареєстрованим учасникам справи до електронного кабінету користувача через підсистему Електронний суд, не зареєстрованим – засобами поштового зв`язку. При цьому, судом явка учасників справи у судове засідання обов`язковою не визнавалась.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за відсутності представника боржника.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві та письмових поясненнях на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників апелянта, ініціюючого кредитора та арбітражного керуючого, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
18.02.2022 між ТОВ «Ретто, ЛТД» (сторона 1) та Шевченко Аліною Олександрівною (сторона 2) від імені якої діяв Тютюнник Олександр Станіславович на підставі довіреності посвідченої 14.02.2022 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Литвинюк Л.В. за реєстровим №49, був укладений попередній договір, відповідно до якого сторони зобов`язуються в порядку та на умовах, передбачених цим попереднім договором укласти основний договір – договори купівлі-продажу квартири №115 на 1 поверсі, під`їзд 1, загальною площею 28,27 кв.м, що знаходиться за будівельною адресою: м. Харків, проспект Олександрівський, 61, у житловому будинку, який боржник зобов`язався реконструювати та забезпечити введення в експлуатацію у 3 кварталі 2022 (п. 2.7.). 
Пунктом 1.1.3. договору сторони визначили, що вартість квартири за основним договором (сума договору) буде складати 424019,00 грн, що на дату укладення договору становить суму еквівалентну 14983,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дату укладення договору 28,3 грн за один долар США. 
Відповідно п. 1.1.4. договору сторони визначили порядок здійснення розрахунків, відповідно якого сторона 2 зобов`язується сплатити стороні 1 забезпечувальний платіж в підтвердження взятого на себе зобов`язання укласти основний договір, передбачений цим договором. 
Сторони узгодили, що передбачений цим договором забезпечувальний платіж, сплачений стороною 2 у порядку та строки, встановлені цим договором до укладення основного договору, вважатиметься платежем, сплаченим стороною 2 за придбання у власність квартири, передбаченої основним договором, укладеним на підставі цього договору. 
У пункті 1.1.4.1. договору сторони узгодили наступний порядок перерахування забезпечувального платежу: 
- до 17:00 години 23.02.2022 сторона 2 перераховує на поточний рахунок ТОВ «Ретто, ЛТД» суму забезпечувального платежу у розмірі 106012,00 грн, що на дату укладення цього договору становить суму еквівалентну 3746,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку на дату укладення цього договору 28,3 грн за один долар США з формулюванням призначення платежу: «Сплата за квартиру №115 на 1 поверсі, під`їзд 1 житлового будинку, розташованого за будівельною адресою: м. Харків, проспект Олександрівський, 61, згідно попереднього договору 18.02.2022 реєстр №98, ПДВ не передбачений». 
Пунктом. 1.1.4.2. договору сторони передбачили порядок сплати забезпечувального платежу у разі зміни офіційного курсу долару США по відношенню до національної валюти України гривні. 
Зазначений попередній договір від 18.02.2022 посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мараєвою Я.В. 
Кредитор в своїй заяві зазначає, що на виконання умов вказаного попереднього договору 21.02.2022 ОСОБА_24 перераховано 106012,00 грн. 
Звертаючись до суду з заявою з кредиторськими вимогами, кредитор зазначає, що боржником було порушено строк виконання своїх зобов`язань щодо закінчення реконструкції та забезпечення введення в експлуатацію реконструйованого об`єкта у встановлений термін (3 квартал 2022 року) та, відповідно, щодо укладання основного договору. Таким чином, на переконання кредитора, у нього виникло право вимоги повернення забезпечувального платежу за попереднім договором, розмір яких має визначатися саме з фактично сплаченої суми в доларах США, визначеної в гривневому еквіваленті згідно з офіційним курсом НБУ станом на дату подання заяви з вимогами до боржника, що становить 155843,71 грн. 
За змістом статті 1 КУзПБ грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України, зокрема до грошових зобов`язань належать зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.
Порядок звернення кредиторів із вимогами до боржника у справі про банкрутство (після відкриття провадження) та порядок розгляду судом відповідних заяв визначені, зокрема статтями 45, 46, 47 КУзПБ.
Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в цьому випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником; надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). 
Покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог (постанова від 27.08.2020 у справі №911/2498/18; від 13.09.2022 у справі №904/6251/20);
Заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №908/710/18, 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17.
Використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника. Наведене порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами. Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами з застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення обґрунтованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанова від 07.08.2019 у справі №922/1014/18).
Досліджуючи обґрунтованість та доведеність розміру заявлених кредиторських вимог, судом першої інстанції встановлено, що до матеріалів справи розпорядником майна надавались виписки з банківських рахунків боржника, зокрема виписка з банківського рахунку АТ «Правекс Банк», яка додавалась розпорядником майна Кошовським С.В. до аналізу фінансового становища підприємства, інвестиційного положення та положення на товарному ринку ТОВ «Ретто, ЛТД» із супровідним листом розпорядника майна №117/81 від 16.09.2025. 
З наданої виписки вбачається наявність двох платежів здійснених 21.02.2022, зокрема:
- номер документа: 81462018.1(000САТ8220524433), сума операції: 33000,00 грн; номер рахунку платника НОМЕР_1 ; банк платника: АТ «А-Банк»; платник: платежі Битлз_бездоговорные; номер код платника 14360080; банк отримувача: АТ «Правекс Банк»; найменування отримувача: ТОВ «Ретто, ЛТД»; рахунок отримувача: НОМЕР_2 ; призначення платежу: «Тютюнник Олександр Станіславович СМ734597 Сплата за кв. №115, на 1-му пов., під`їзд1 житл.буд. розт. за буд. адр: м. Харків, просп. Олександрівський, 61, згідно поперед д»;
- номер документа: 81462461.1(000САТ8220524465), сума операції: 74000,00 грн; номер рахунку платника НОМЕР_1 ; банк платника: АТ «А-Банк»; платник: платежі Битлз_бездоговорные; номер код платника 14360080; банк отримувача: АТ «Правекс Банк»; найменування отримувача: ТОВ «Ретто, ЛТД»; рахунок отримувача: НОМЕР_2 ; призначення платежу: «Тютюнник Олександр Станіславович СМ734597 Сплата за кв. № 115, на 1-му пов., під`їзд1 житл.буд. розт. за буд. адр: м. Харків, просп. Олександрівський, 61, згідно поперед д».
Також встановлено, що за даними інвентаризації, проведеної боржником 01.08.2025, останнім в акті інвентаризації з дебіторами та кредиторами в розділі кредиторська заборгованість відображено заборгованість ТОВ «Ретто, ЛТД» перед Шевченко Аліною Олександрівною в сумі 107000,00 грн.
Так, заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги можуть підтверджуватися первинними документами, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення (зокрема банківські виписки, платіжні доручення, видаткові накладні, довідки, листи, протоколи) та будь-які інші докази, що доводять розмір заборгованості та факт невиконання боржником своїх зобов`язань.
Ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Згідно ч. 1 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 
За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Оцінюючи надані ОСОБА_1 докази в сукупності, то останньою додано до матеріалів справи сукупність допустимих доказів в підтвердження укладення попереднього договору від 18.02.2022 та перерахування на виконання його умов забезпечувального платежу у розмірі 106012,00 грн, що становило 3746,00 доларів США. 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). 
Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. 
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. 
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. 
Попередній договір укладається у формі, встановленої для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. 
Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. 
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. 
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. 
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. 
Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. 
Згідно частини 2 ст. 570 Цивільного кодексу України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. 
Водночас, згідно положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). 
Тобто, у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. 
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Колегія суддів звертається до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 у справі №6-176цс12 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц, згідно з якою «відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові». 
Тобто авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані), у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.
Відповідно до тексту договору, суму, що підлягала сплаті, визначено як забезпечувальний платіж. Разом з тим, згідно з п. 1.1.4. договору, передбачений цим договором забезпечувальний платіж, сплачений стороною 2 у порядку та строки, встановлені цим договором до укладення основного договору, вважатиметься платежем, сплаченим стороною 2 за придбання у власність квартири, передбаченої основним договором, укладеним на підставі цього договору.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідний платіж у розмірі 106012,00 грн, що становило 3746,00 доларів США було здійснено стороною 2 у порядку та строки, встановлені договором, отже, він є оплатою частини вартості квартири, тобто авансом. 
При цьому, судом також встановлено, що договір не містить положень, якими було б передбачено можливість та умови залишення забезпечувального (авансового) платежу у власності сторони 1 у разі не укладення основного договору.
З огляду на викладене, встановивши, що у передбачений попередніми договорами строк сторони не уклали договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна, суд дійшов вірного висновку, що платежі, передані ОСОБА_1 (через свого законного представника ОСОБА_24 ) за попередніми договорами, є авансом та підлягають поверненню кредитору. 
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. 
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. 
Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. 
Відповідно абз. 4 ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника. 
Враховуючи, що кредитор передав ТОВ «Ретто, ЛТД» аванс у загальному розмірі 106012,00 грн, що було еквівалентно 3746,00 доларів США, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання ТОВ «Ретто, ЛТД» щодо повернення авансу триває, офіційний курс гривні до долара США змінився, сума боргу станом на час звернення до суду із грошовими вимогами еквівалентна 3746,00 доларів США, становить 155843,71 грн. 
Відповідно до ст. 624 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
За таких обставин, кредитором ОСОБА_1 було надано суду документи на обґрунтування своїх вимог щодо повернення переданого боржнику авансу, які були досліджені судом, а їх необхідна сукупність свідчить про їх обґрунтованість, а отже необхідність визнання кредиторських вимог на суму 155843,71 грн., що еквівалентно 3746,00 доларам США (з урахуванням курсу НБУ станом на дату подання заяви : 41,6027 грн за 1 долар США).
Крім суми переданого боржнику забезпечувального платежу, кредитор просив суд визнати її вимоги щодо нарахованих сум трьох відсотків річних та інфляційних витрат, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України. 
Відповідно розрахунків, кредитор нараховує річні та інфляційні на суму заборгованості у розмірі 136985,97 грн за період з 01.10.2022 по 16.06.2024. 
В обґрунтування здійснення таких нарахувань, кредитор посилається на той факт, що строк виконання зобов`язань за попереднім договором настав з 01.10.2022 і з цієї дати виникла підстава для припинення попереднього договору в порядку ч. 3 ст. 635 ЦК України та обов`язок боржника повернути фактично отримані кошти. 
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. 
Індексація грошових зобов`язань, визначених безпосередньо у гривні, і компенсація інфляційних втрат у валютному еквіваленті мають різну правову природу, що зумовлює спеціальний порядок їх застосування. При встановленні зобов`язання у гривні з прив`язкою до курсу іноземної валюти компенсація втрат від знецінення національної валюти за період прострочення досягається саме через застосування валютного еквівалента, що виключає подвійну компенсацію - як у національній валюті через індекс інфляції, так і в іноземній валюті через курсову різницю. 
Враховуючи, що судом застосовано курс долара США до суми основного зобов`язання 3746,00 доларів США та визнано суму грошового зобов`язання боржника перед кредитором ОСОБА_1 у розмірі 155843,71 грн, відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті відбувся саме за рахунок застосування еквівалента в іноземній валюті в гривнях з урахуванням курсової різниці станом на дату звернення до суду із заявою з кредиторськими вимогами. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень Цивільного кодексу України щодо відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання та визнання кредиторських вимог у розмірі 19009,50 грн нарахованих інфляційних втрат.
Апеляційна скарга наведеного висновку суду першої інстанції не спростовує. Скаржник фактично обмежується загальним посиланням на статтю 625 ЦК України, однак не наводить належного правового обґрунтування можливості одночасного застосування валютного еквівалента та індексу інфляції до одного й того самого грошового зобов`язання. Водночас саме ця обставина була покладена судом першої інстанції в основу висновку щодо відмови у визнанні інфляційних втрат - зобов`язання, розмір якого вже скоригований через валютний еквівалент, не може додатково індексуватися за правилами, призначеними для компенсації знецінення грошового зобов`язання, визначеного безпосередньо у національній валюті України.
Щодо нарахованих на заявлених трьох відсотків річних в сумі 7031,78 грн, слід вказати наступне. 
Перевіркою наданого до заяви розрахунку встановлено, що кредитор нараховує 3% на підставі ст. 625 ЦК України на суму зобов`язання в гривневому еквіваленті, визначеному станом на жовтень 2022 року. 
Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. 
3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). 
Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц. 
Розрахунок 3% річних на суму боргу в іноземній валюті (доларах США) за статтею 625 Цивільного кодексу України здійснюється безпосередньо у валюті зобов`язання, незалежно від зміни курсу гривні. Це компенсаційний механізм, який нараховується за весь час прострочення
Таким чином, з огляду на викладене, є таким, що не відповідає приписам законодавства наданий кредитором розрахунок 3% річних, оскільки нарахування здійснено виходячи з гривневого еквіваленту суми заборгованості замість визначення її у відповідній валюті. При цьому сумнівним є визначення дати прострочення щодо проведення розрахунку.
У постанові від 31.01.2019 у справі №903/1023/16 Касаційний господарський суду у складі Верховного Суду зазначив, що для застосування ч.2 ст. 625 ЦК України, а саме, нарахування інфляційних та 3% річних від простроченої суми, необхідно встановити не тільки факт прострочення та розмір простроченого боргу, але і чіткі дату початку та дату закінчення прострочення відповідної конкретної суми боргу, оскільки лише саме за цей період прострочення у кредитора є право на нарахування боржнику вищевказаних інфляційних та річних на цю суму боргу. 
Кредитор нараховує 3% річних за відповідний період, починаючи з 01.10.2022, обґрунтовуючи це тим, що ця дата є наступним днем після порушення строку виконання зобов`язань за попереднім договором, обставини чого встановлено Верховним Судом, оскільки саме з цієї дати виникла підстава для припинення попереднього договору в порядку ч.3 ст. 635 ЦК України та обов`язок боржника повернути фактично отримані кошти. 
Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
Так, попереднім договором від 18.02.2022 сторони зобов`язались в порядку та на умовах, передбачених цим попереднім договором укласти основний договір – договори купівлі-продажу квартири №115 на 1 поверсі, під`їзд 1, загальною площею 28,27 кв.м, що знаходиться за будівельною адресою: м. Харків, проспект Олександрівський, 61, у житловому будинку, який боржник зобов`язався реконструювати та забезпечити введення в експлуатацію у 3 кварталі 2022 року (п. 2.7.). 
Тобто попереднім договором сторони визначили саме строк укладення основного договору купівлі-продажу та строки введення в експлуатацію реконструюваного будинку, в якому знаходиться квартира №115, проте це не є строком виконання грошового зобов`язання, щодо повернення забезпечувального платежу. 
Апелянт визначає початком прострочення 01.10.2022, посилаючись на те, що саме з цієї дати, на його думку, виникла підстава для припинення попереднього договору та повернення фактично отриманих коштів. Однак колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив таку позицію, оскільки попереднім договором було визначено строк реконструкції об`єкта, введення його в експлуатацію та укладення основного договору, але не було встановлено строку виконання саме грошового зобов`язання щодо повернення забезпечувального платежу. Отже, закінчення 3 кварталу 2022 року може мати значення для оцінки виконання зобов`язання щодо укладення основного договору, однак саме по собі не є визначеним договором строком повернення авансу та не доводить початок прострочення грошового зобов`язання у розумінні ст. 625 ЦК України.
Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 18.06.2025 у справі № 922/1675/24 не встановлював порушення ТОВ «Ретто, ЛТД» строку виконання зобов`язання щодо укладення основного договору як підстави для нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, а констатував інший правовий наслідок, пов`язаний із відкриттям провадження у справі про банкрутство - строк виконання зобов`язань боржника вважається таким, що настав у зв`язку з офіційною публікацією оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Крім того, судом касаційної інстанції було встановлено, що вимоги кредиторів, пред`явлені до боржника, є грошовими, мають правову природу авансу та ґрунтуються на укладених між боржником і фізичними особами попередніх договорах. Водночас судами у відповідних справах не було встановлено, що попередні договори, на підставі яких заявлялися кредиторські вимоги, є припиненими чи розірваними. 
Таким чином, Верховний Суд в рамках даної справи під час перегляду кредиторських вимог у касаційному порядку не встановлював факту припинення попереднього договору. Посилаючись на неукладення основного договору, суд касаційної інстанції виходив із того, що сплачений кредитором платіж є авансовим, тобто оплатою частини вартості квартири, та підлягає поверненню через неукладення основного договору, а не через припинення попереднього договору як правочину. За своєю суттю йдеться про повернення частини оплати за товар, який не був переданий покупцю.
Припинення зобов`язання укласти основний договір не тягне за собою розірвання Попереднього договору та припинення інших умов такого правочину. З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував припинення попереднього договору, є необґрунтованими, оскільки сам факт неукладення основного договору свідчить лише про припинення відповідного зобов`язання щодо його укладення, але не про припинення договору як правочину та не про автоматичне виникнення прострочення грошового зобов`язання з 01.10.2022.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно відсутності правової підстави перебування коштів у боржника та застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.
Апелянт помилково намагається перевести договірні правовідносини сторін у кондикційні зобов`язання, що регулюються положеннями ст.1212 ЦК України. Такий підхід не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки грошові кошти були отримані ТОВ «Ретто, ЛТД» на підставі чинного, нотаріально посвідченого попереднього договору №98 від 18.02.2022, укладення якого апелянтом не заперечується. Тобто, правовою підставою набуття боржником коштів є попередній договір, який визначає порядок сплати забезпечувального платежу та його призначення. У подальшому, апелянт безпідставно ототожнює припинення зобов`язання укласти основний договір із припиненням самого попереднього договору. Припинення зобов`язання, встановленого попереднім договором, у розумінні ч.3 ст. 635 ЦК України не означає автоматичного припинення договору як правочину та не усуває всіх інших правових наслідків, які виникли на його підставі.
Твердження апелянта про те, що кошти набули статусу безпідставно збережених, є необґрунтованим, оскільки вказані кошти були отримані боржником за умовами попереднього договору, який на даний час не визнано недійсним, не розірвано та не припинено у встановленому законом чи договором порядку, а вимога про їх повернення ґрунтується на умовах цього договору.
Посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22 також не спростовує висновків суду першої інстанції та не підтверджує наявності підстав для застосування до спірних правовідносин ст.1212 ЦК України.
Судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України «Про міжнародне приватне право», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексом України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), іншими законами України.
Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів зазначає, що апелянтом по даній справі всупереч приписів ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження своєї позиції по справі.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржувана ухвала Господарського суду Харківської області від 17.02.2026 у справі №922/1675/24 має бути залишена без змін.
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-79, 126, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Харківської області від 17.02.2026 (суддя Кононова О.В., повна ухвала складена 02.03.2026) у справі №922/1675/24 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 04.05.2026.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя О.О. Крестьянінов 

Суддя І.В. Тарасова