Справа № 466/7473/24      Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С. 
Провадження № 22-ц/811/1119/25     Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 червня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю представника позивачки – адвоката Гут Е. З., представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Подоляка Б. Р., представника відповідача ЛМР – Гордєєвої О. В,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року (повний текст рішення складено 10 березня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту та усунення перешкод у здійсненні права власності,
ВСТАНОВИВ:

у липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради (далі – ЛМР), ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в якому просила встановити для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 проїзду, встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів земельний сервітут на земельній ділянці, яка розміщена зі сторони будинку АДРЕСА_1 згідно з варіантом встановлення сервітут № 2 висновку експерта № 14/11-23е від 27 листопада 2023 року і зобов`язати ОСОБА_1 і ОСОБА_3 усунути їй перешкоди у здійсненні права власності, а саме володінні та користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом демонтажу металевого паркана між будинками АДРЕСА_2 по всій довжині межі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4610137500:07:002:0143, яка позначена на кадастровому плані земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 під літ. Е-А.
В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . За вказаною адресою позивачем приватизовано земельну ділянку. Суміжна земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади. Цією земельною діяльною фактично користуються ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які проживають в будинку АДРЕСА_1 . Межа земельної ділянки позивачки зі сторони будинку АДРЕСА_3 проходить по стіні цього будинку, а фундамент, належного позивачці будинку виступає за межі приватизованої нею земельної ділянки. При цьому, при передачі позивачці у власність земельної ділянки не було враховано її потребу в обслуговуванні належного їй житлового будинку зі сторони будинку АДРЕСА_3 . Вказує на те, що між земельними ділянками по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 знаходиться прохід, який ОСОБА_1 та ОСОБА_4 самовільно приєднали до земельної ділянки, якою фактично користуються та влаштували на ньому металевий паркан на бетонному фундаменті. Згода на його влаштування позивачкою не надавалась. Його наявність перешкоджає позивачці користуватися своєю власністю, зокрема, обслуговувати належний їй житловий будинок.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 усунути ОСОБА_2 перешкоди в здійсненні права власності, а саме володінні та користуванні житловим будинком шляхом демонтажу металевого паркана між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , подавши в квітні 2025 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржене рішення ухвалено за відсутності позивачки та її представника, які не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, зокрема, про судове засідання в якому ухвалено оскаржене рішення. Позивачка не подавала заяви про розгляду справи у її відсутності, тому суд повинен був залишити її позов без розгляду. 
Не відповідають фактичним обставинам справи висновки суду про те, що позивачка не зверталась до ЛМР із заявою про встановлення земельного сервітуту, адже таке звернення мало місце до подання позову, а під час розгляду справи судом першої інстанції позивачці надійшов лист ЛМР, зі змісту якого убачається, що в останньої відсутні заперечення щодо встановлення сервітуту, проте ЛМР не має наміру вчиняти жодні значимі дії щодо його встановлення до моменту звернення мешканців будинку АДРЕСА_1 щодо встановлення землекористування під час якого будуть встановлені обмеження для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 . Однак такий може бути встановлений саме в судовому порядку, оскільки він необхідний позивачці для обслуговування свого майна, а саме житлового будинку. 
Також не відповідають дійсності висновки суду про те, що позивачка не надала доказів самовільного встановлення відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 металевого паркану впритул до будинку позивачки, адже такі докази наявні в матеріалах справи, якими є акт та лист ЛКП «Варшавське-407».
У вересні 2025 року від Львівської МР через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Вирішуючи питання прийняття відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з такого.
Рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 2 частини третьої статті 2 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя статті 13, частина четверта статті 12 ЦПК України).
Статтею 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
За змістом частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Про відкриття апеляційного провадження у справі суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу (частина перша статті 359 ЦПК України).
Згідно і частиною третьою цієї статті Кодексу, в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу та вирішується питання про витребування матеріалів справи. Якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Як зазначено в статті 361 ЦПК України разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів учасникам справи, крім випадків, якщо скаргу подано в електронній формі через електронний кабінет.
Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно зі частиною шостою цієї статті Кодексу, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
З матеріалів справи убачається, що апеляційна скарга подана ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції в письмовій формі.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, визначено строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу тривалістю 10 днів з дня вручення цієї ухвали.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження направлена Львівській МР до її електронного кабінету 24 квітня 2025 року та доставлена цього ж дня о 21 год 19 хв 37 сек, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа.
Враховуючи положення частини шостої статті 272 ЦПК України, з огляду на час доставки ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету Львівської МР строк на подання ним відзиву на апеляційну скаргу закінчився 05 травня 2025 року.
Відзив на апеляційну скаргу подано Львівською МР через систему «Електронний суд» лише 29 вересня 2025 року, тобто з пропуском строку, визначеного судом для вчинення цієї процесуальної дії.
Відзив на апеляційну скаргу не містить заяви (клопотання) про продовження цього строку, а колегія суддів не убачає підстав для його продовження з власної ініціативи, адже не встановлено об`єктивних перешкод для подання відзиву у встановлений судом строк.
Враховуючи наведене, відзив на апеляційну скаргу Львівської МР необхідно залишити без розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, які з`явились до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою, кадастровий номер 4610137500:07:002:0143.
Власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради. Вказана земельна ділянка перебуває в користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 , який розміщений на цій земельній ділянці.
Вказані земельні ділянки є суміжними.
Щодо встановлення земельного сервітуту.
У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Подібні положення містяться також у статті 321 ЦК України.
Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).
Земельний сервітут здійснюється способом, який є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Аналізуючи зміст статті 98 ЗК України, Верховний Суду у постанові від 21 лютого 2018 року в справі № 498/164/15-ц визначив, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).
Частина перша статті 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).
Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.
Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Таким чином, виходячи з системного аналізу наведених вище норм, колегія суддів зазначає, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2025 року в справі № 369/6127/16).
Тобто, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду (постанови Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 487/4106/14-ц, від 19 червня 2019 року в справі № 925/603/18, від 25 червня 2019 року в справі № 911/2701/17, від 17 жовтня 2019 року в справі № 484/690/16-ц, від 27 листопада 2019 року в справі №751/8865/15-ц, від 05 листопада 2024 року в справі № 923/898/21, від 19 листопада 2025 року в cправі № 902/1257/24).
Статтею 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд повинен враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд повинен чітко визначити обсяг прав особи, яка звертається щодо обмеженого користування чужим майном.
Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому, слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом (постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 442/4470/14-ц, від 18 січня 2021 року в справі № 372/1567/17, від 08 грудня 2021 року в справі № 686/18456/18, від 12 квітня 2022 року в справі № 306/612/20, від 01 лютого 2023 року в справі № 345/4572/20, від 13 березня 2023 року в справі № 297/363/18, від 20 березня 2024 року в справі № 463/2640/21).
ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, обґрунтовувала позовні вимоги тим, що межа земельної ділянки позивачки зі сторони будинку АДРЕСА_3 проходить по стіні цього будинку, а фундамент, належного позивачці будинку виступає за межі приватизованої нею земельної ділянки. При цьому при передачі позивачці у власність земельної ділянки не було враховано її потребу в обслуговуванні належного їй житлового будинку зі сторони будинку АДРЕСА_3 .
Під час апеляційного перегляду справи також встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово зверталася до ЛМР із питанням щодо встановлення земельного сервітуту, виходячи з того, що без його встановлення позбавлена можливості належним чином обслуговувати свій будинок.
Проте, ЛМР будучу обізнаною з цього питання, не врегулювала цього питання в досудовому (договірному порядку), про що свідчать надані нею відповіді на звернення позивачки, з яких убачається, що питання щодо надання можливості позивачці обслуговувати свій будинок буде враховано під час вирішення питання щодо передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що позивачкою дотримано досудовий порядок врегулювання питання встановлення земельного сервітуту, проте за результатами такого врегулювання між сторонами не досягнуто позитивного вирішення цього питання.
Оскільки цього не відбулось, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у цій справі для встановлення сервітуту на підставі рішення суду.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.
Висновком № 14/11-23е від 27 листопада 2023 року, складеним судовим експертом за результатами проведення земельно-технічної експертизи за заявою ОСОБА_2 , підтверджено технічну можливість встановлення земельного сервітуту для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , та запропоновано два варіанти такого сервітуту, а саме: з такими розмірами по периметру в метрах по ходу годинникової стрілки: 1,00; 0,30; по житловому будинку; 0,30; 1,00; 10,96 – площею S1 = 11,00 м. кв., а також з такими розмірами по периметру в метрах по ходу годинникової стрілки: 1,00; 14,36; по житловому будинку; 0,30; 1,00; 25,06 – площею S2 = 25,10 м. кв.
Вказаний висновок експертизи належним відповідачем за цією позовною вимогою – ЛМР не спростований, свого висновку експерта, зробленого на їх замовлення до суду не подано.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для вирішення указаного спору у судовому порядку за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, адже нею доведено, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, і не можна задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом, окрім як встановлення такого сервітуту.
При цьому колегія суддів зважає, що саме встановлення безстрокового та безоплатного земельного сервітуту на земельній ділянці ЛМР буде найменш обтяжливим для сторін та відповідатиме меті встановлення такого сервітуту.
Також колегія суддів, виходячи з мети встановлення земельного сервітуту вважає, що така мета в повній мірі буде реалізована у спосіб встановлення земельного сервітуту за першим варіантом, запронованим судовим експертом, тобто з такими розмірами по периметру в метрах по ходу годинникової стрілки: 1,00; 0,30; по житловому будинку; 0,30; 1,00; 10,96 – площею S1 = 11,00 м. кв.
Тобто, доводи апеляційної скарги в цій частині підтвердились під час апеляційного розгляду.
Щодо демонтажу металевого паркана.
Загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).
Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України).
Власники земельних ділянок зобов`язані дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон (пункт «е» частини першої статті 91 ЗК України).
Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (частини перша та друга статті 103 ЗК України).
Самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).
Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (частини перша - третя статті 212 ЗК України).
Саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї (постанова Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 21 січня 2019 року в справі № 910/22093/17 (абзац другий пункту 4.5)).
Межовими знаками можуть бути природні чи штучні споруди і рубежі (річки, струмки, канали, лісосмуги, рослинні смуги, дерева, стежки, рівчаки, стіни, паркани, огорожа, шляхові споруди, бетонні або металеві стовпи, плити, моноліти, камені, інші споруди і рубежі), що збігаються із межею земельної ділянки або спеціально встановлюються на ній (речення перше частини другої статті 106 ЗК України).
У випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів (частина перша статті 108 ЗК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
При цьому, власник за правилами цієї статті може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння.
Підставою для подання такого позову є вчинення іншою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.
При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні своїх правомочностей.
Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 квітня 2019 року в справі № 523/4591/16-ц; від 16 лютого 2021 року в справі № 127/33179/19.
Зайняття земельної ділянки - вулиці у населеному пункті - з порушенням ЗК України слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності відповідної територіальної громади. У такому разі вимогу про зобов`язання звільнити частину земельної ділянки у спосіб демонтажу огорож слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки комунальної власності (постанови Верховного Суду від 4 листопада 2021 року в справі № 350/1969/14, та від 13 червня 2024 року в справі № 363/3553/20).
Відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року в справі № 908/2388/21 (пункт 177)).
Власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними (речення перше частини третьої статті 106 ЗК України).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13 наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
У рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» Європейський суд з прав людини зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей» (balance of probabilities). Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Аналогічний підхід заснований Верховний Судом у постановах від 09 березня 2026 року в справі № 616/300/20, від 06 березня 2026 року в справі № 215/178/25, від 04 лютого 2026 року в справі № 175/3524/23 та від 01 жовтня 2025 року в справі № 523/109/21.
Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 грудня 2025 року в справі № 926/1964/24, від 14 січня 2025 року в справі №925/1459/23, від 15 жовтні 2024 в справі № 917/531/19, від 23 липня 2024 року в справі № 913/162/22, від 13 лютого 2024 року в справі № 924/1022/22, від 17 січня 2024 року в справі № 906/1141/22, від 02 липня 2024 року в справі № 910/9544/23, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року в справі № 904/2104/19 (пункт 9.58).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2020 року в справі №370/999/16-ц, від 07 квітня 2020 року в справі № 372/1684/14-ц, постанову Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі № 263/11779/16-ц).
У справах даної категорії саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення її права, яке, на думку цієї особи, полягає у тому, що збудована відповідачем огорожа (паркан) не відповідає технічній документації, знаходиться на належній позивачу земельній ділянці, внаслідок чого, відповідач безпідставно заволодів та користується частиною земельної ділянки, належної позивачу.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про демонтаж паркану, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала належним та допустимих доказів, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 самовільно приєднали до земельної ділянки, що на АДРЕСА_1 прохід між будинками АДРЕСА_1 і АДРЕСА_3 та встановили капітальний металевий паркан між цими будинками.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, адже під час апеляційного розгляду не встановлено обставин того, що між будинками АДРЕСА_1 і АДРЕСА_3 був прохід, який самовільно захоплений ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також те, що встановлений ними паркан знаходиться в межах земельної ділянки, належної позивачці. Тобто встановлення останньої обставини не свідчить про порушення прав та обов`язків саме позивачки, як суміжного землекористувача. Також колегія суддів враховує, що земельна ділянка, якою користуються співвласники будинку АДРЕСА_1 , відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для його обслуговування, перебуває у комунальній власності, проте ЛМР, як представник територіальної громади - власника цієї земельної ділянки, про захист своїх прав щодо такої з відповідним позовом до суду не зверталась.
Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що позивачка надала докази самовільного встановлення відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 металевого паркану впритул до будинку позивачки, адже такими доказами є акт та лист ЛКП «Варшавське-407», які підтверджують лише факт самовільного встановлення паркану, проте не підтверджують порушення прав саме позивачку у зв`язку із його встановленням.
Також колегія суддів вважає безпідставними доводи скарги щодо неналежного повідомлення позивачки про час та місце розгляду справи, зокрема, про день розгляду справи, коли було ухвалено оскаржене рішення, адже матеріали справи містять як докази надіслання їй судової повістки про виклик в судове засідання, призначене на 03 березня 2025 року (а.с 75), так і про її отримання 10 лютого 2025 року (а. с 78).
Відтак, доводи апеляційної скарги у цій частині вирішення позовних вимог, а також щодо порушення, на думку заявника, норм процесуального права, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).
Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржене рішення в частині вирішення позовних вимог про встановлення земельного сервітуту скасуванню, з ухвалення в цій частині нового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог. В решті рішення суду як законне та обґрунтоване належить залишити без змін.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з ЛМР на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Львівської міської ради про встановлення земельного сервітуту скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити частково.
Встановити безстроковий та безоплатний земельний сервітут для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, яка розміщена з сторони житлового будинку АДРЕСА_1 з такими розмірами по периметру в метрах по ходу годинникової стрілки: 1,00; 0,30; по житловому будинку; 0,30; 1,00; 10,96 – площею S1 = 11,00 м. кв. (жовтий колір на плані в таблиці № 1 додатку 2 до висновку експерта № 14/11-23е, складеного 27 листопада 2023 року).
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, залишити без змін.
Стягнути з Львівської міської ради на користь ОСОБА_2 1 211 грн 20 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1 816 грн 80 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич