Дата документу 19.05.2026
Справа № 334/3040/25
Провадження № 2-о/334/1/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Шерештан О.М., розглянувши в порядку окремого провадження справу за заявою ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Змислої Марти Русланівни, заінтересована особа: Міністерство розвитку громад та територій України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Змислої М.Р., звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. 
В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 з серпня 2022 року спільно проживала однією сім`єю без укладення шлюбу з громадянином України ОСОБА_2 у м. Енергодар. За час спільного проживання у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спільний побут. Вони разом здійснювали спільні покупки продуктів харчування, спільно покращували стан житла заявниці, планували майбутнє після окупації.
Після початку повномасштабного вторгнення військ РФ на територію України м. Енергодар опинилося в окупації. За час перебування в окупації ОСОБА_2 було всупереч нормам міжнародного гуманітарного права позбавлено особистої свободи представниками окупаційної влади РФ. Станом на сьогодні він продовжує утримуватися на території РФ в м. Ростов-на-Дону в СІЗО-1. У зв`язку з цими обставинами виникла необхідність у зверненні до компетентних органів України із заявою про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України та подальшого звільнення ОСОБА_2 з російського полону, а також доставлення його на територію України.
Водночас положення Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України та членів їхніх сімей» обмежують коло осіб які можуть звернутися з вказаною заявою колом членів сім`ї.
Зважаючи на те, що ОСОБА_2 не може самостійно подати заяву про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії України та заяву на виплату державної грошової допомоги у зв`язку з утриманням на території РФ, а законні представники у нього відсутні, ОСОБА_1 є єдиною особою, яка може ініціювати процес визнання ОСОБА_2 протиправно позбавленим особистої свободи і сприяти його поверненню на територію України.
Просить встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В судовому засіданні представник заявниці заяву підтримала та просила її задовольнити, надала пояснення аналогічні тим, що викладені по тексту заяви про встановлення факту.
Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився. До суду надав пояснення, в яких вказав, що приписами пункту 1, 2 частини першої статті 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» визначено, що дія цього Закону поширюється на громадян України: яких було позбавлено особистої свободи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями у зв`язку із захистом державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України внаслідок збройної агресії проти України, які належать до складу сил безпеки і сил оборони України та до однієї з категорій осіб, визначених Женевською конвенцією про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949 року та Додатковим протоколом до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року та які є цивільними особами, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, яких було позбавлено особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями під час перебування на тимчасово окупованих територіях України або на території держави- агресора:
а) у зв`язку із здійсненням такими громадянами діяльності, спрямованої на вираження поглядів, цінностей, позицій щодо відстоювання державного суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, а також за здійснювану професійну, громадську, політичну чи правозахисну діяльність, пов`язану із відстоюванням державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, захистом прав та свобод осіб, позбавлених особистої свободи через таку діяльність, якщо були підстави вважати, що здійснення такої діяльності становило реальну або потенційну небезпеку для незаконного переслідування особи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями;
б) у зв`язку з незаконними діями держави-агресора, її органів, підрозділів, формувань, інших утворень з явною або прихованою метою спонукання України, іншої держави, державного органу, організації, у тому числі міжнародної, юридичних або фізичних осіб до дій або утримання від здійснення дій як умови звільнення громадянина України.
Дія цього Закону поширюється на членів сімей громадян України, стосовно яких у визначеному цим Законом порядку встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України. Прийняття рішень з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України здійснюється Комісією з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, утвореною при центральному органі виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій України.
Комісія утворюється при Мінрозвитку згідно із пунктом 1 Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2022 № 1281.
З урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2025 № 35 про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України щодо діяльності Міністерства розвитку громад та територій, зокрема, у постанову Кабінету Міністрів України від 15.11.2022 № 1281 «Деякі питання виконання Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» слово «Мінреінтеграції» замінено словом «Мінрозвитку».
Мінрозвитку відповідно до Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, лише здійснює організаційне, інформаційне, матеріально-технічне забезпечення діяльності Комісії, при цьому Комісія не є дорадчим органом Мінрозвитку з урахуванням складу її представників, визначених Президентом України; Мінрозвитку, МЗС, Мін`юсту, Міноборони, МВС, Мінсоцполітики, МОЗ, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Офісу Генерального прокурора, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим, від громадських об`єднань.
Мінрозвитку не має та не може мати жодного впливу на її діяльність, зокрема втручання суб`єкта владних повноважень в роботу такої Комісії є протиправним. У даній справі не оскаржується рішення Комісії про відмову у визнанні ОСОБА_1 членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України. Отже, при встановленні у судовому порядку факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не вбачається заінтересованості Мінрозвитку та Комісії, враховуючи їх повноваження та завдання. Таким чином з урахуванням заяви про встановлення факту у цій справі, Мінрозвитку не є та не може вважатись заінтересованою особою у такого роду судових спорах.
Суд, заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
За змістом ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Як передбачено п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу.
В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду від 18 січня 2024 у справі № 560/17953/21 вказала, що судом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу, є суд цивільної юрисдикції відповідно до ст. 19 ЦПК України та п. 5 ч. 1ст. 315 ЦПК України.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Разом з тим, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях.
Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків. 
Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне проживання чоловіка і жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).
Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення чоловіком і жінкою спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.
До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка і жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак, не можуть свідчити, що між чоловіком і жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Наведені правові висновки суду узгоджуються з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц (провадження № 61-5362св19), від 03 листопада 2022 року у справі№ 361/4744/19 (провадження № 61-2851св22).
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19)).
Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із подружжя; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що подружжя вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі№ 524/10054/16 (провадження № 61-21748св18).
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.
ОСОБА_1 у заяві посилається на те, що вона з серпня 2022 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , на підтвердження чого заявницею надано:
- копію паспорта серії НОМЕР_1 , згідно якого ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- витяг з інформаційної системи з питань поводження з військовополоненими, сформований 06.01.2025, згідно якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 25.12.2024 ймовірно утримується в полоні в СІЗО м. Маріуполь;
- звернення ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український Національний центр розбудови миру», в якому вона просила повідомити чи наявна інформація у реєстрі Національного інформаційного Бюро про перебування на території Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; чи наявна інформація у розпорядженні Національного інформаційного бюро про місце знаходження та стан здоров`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; чи надходила до Національного інформаційного Бюро будь-яка інформація від Міжнародного комітету Червоного Христа щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- відповідь ДП «Український національний центр розбудови миру», в якій вказано що відомості про ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні в реєстрі НІБ та проінформовано, що на офіційному сайті Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, висвітлено, що родичі та інші близькі особи, щодо зниклих осіб, для внесення відомостей до Реєстру та пошуку інформації можуть безпосередньо звертатись до НІБ через гарячу лінію за коротким номером 1648 або шляхом заповнення форми на інтернет-сайті бюро, за допомогою чатботів у Telegram та Viber;
- лист об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок агресії проти України при Службі безпеки України, згідно з яким в об`єднаному центрі наявні дані щодо факту зникнення та незаконного позбавлення волі громадянина ОСОБА_2 . Водночас, офіційна інформація, яка б підтверджувала незаконне позбавлення волі зазначеного громадянина, вказувала на його місцезнаходження, в Об`єднаному центрі відсутня. Рішення про формування та затвердження пропозицій для здійснення передачі військовополонених та звільнення осіб, які перебувають у полоні у державі-агресора та незаконно позбавлених волі осіб приймається Координаційним штабом з питань поводження з військовополоненими, утвореного відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2022 № 257;
- лист координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими, згідно з яким військовослужбовця ОСОБА_2 включено в реєстр Національного інформативного бюро, держателем якого є державне підприємство «Український національний центр розбудови миру». Однак перебування зазначеного військовослужбовця у полоні держави-агресора не підтверджено російською стороною та Міжнародним Комітетом Червоного Хреста;
- копія заяви ОСОБА_2 , адресована в координаційний штаб, у якій він повідомив, що 21.06.2023 був затриманий співробітниками правоохоронних органів РФ. Також в цей час була затримана його цивільна дружина ОСОБА_1 . В даний час (станом на 25.03.2025) знаходиться під вартою в СІЗО-1 в Ростові-на-Дону. Просив здійснити його обмін і посприяти поверненню додому;
- копія доручення ОСОБА_2 адвокату Тугановій Ф.М., в якому він просив адвоката зв`язатися з його цивільною дружиною ОСОБА_1 , з якою вони проживали разом з серпня 2022 року за адресою: АДРЕСА_2 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Також надав згоду на використання ОСОБА_1 його особистих даних та її участь в організації процедури повернення його в Україну;
- письмове пояснення свідка ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , за змістом яких вона знайома з ОСОБА_1 , оскільки остання проживала з її племінником ОСОБА_2 у м. Енергодар як дружина. Вона, як родич ОСОБА_4 , може стверджувати, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживали разом як чоловік та дружина з серпня 2022 року, його родина розцінює ОСОБА_5 як дружину, незважаючи на відсутність офіційного укладення шлюбу. Ірина підтримує з ними контакт та повідомляє про дії, які вчиняє для звільнення ОСОБА_4 з території РФ;
- письмове пояснення свідка ОСОБА_6 , який проживає в АДРЕСА_4 , в яких він повідомив, що знайомий з ОСОБА_1 , оскільки остання неодноразово зверталась до нього з метою сприяння у поверненні ОСОБА_2 в Україну. Йому відомо, що ОСОБА_5 а ОСОБА_4 проживали разом як чоловік та дружина у м. Енергодар. В червні 2023 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 затримали представники окупаційної влади, де утримували в одному із відділів поліції, застосовували до них фізичне та психологічне насильство. Після того, як Ірині вдалося виїхати з міста Енергодар, вона зверталась зі зверненням в інтересах ОСОБА_4 в державні органи України, зокрема, в Координаційний штаб з питань поводжень з військовополоненими , до Уповноваженого Верховної ради з прав людини, Служби Безпеки України, Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України з метою сприяння у поверненні ОСОБА_4 на підконтрольну Україні територію;
- письмове пояснення свідка ОСОБА_7 , яка проживає в АДРЕСА_5 , в яких вона пояснила, що знайома з ОСОБА_1 вже близько десяти років, вони є подругами та в один час проживали разом у м. Енергодар. Загалом вона може підтвердити що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживали разом як чоловік та дружина, любили один одного, планували майбутнє, однак реалізувати задумані плани не вдалося виключно через обставини, пов`язані із війною та примусовими обставинами, в яких опинилися.
Оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вони не доводять фактів, які б свідчили про наявність усталених відносини, притаманних подружжю між заявницею і ОСОБА_2 . 
Щодо письмових пояснень свідків суд зазначає таке. 
Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. 
Стаття 93 ЦПК України передбачає письмове опитування учасників справи як свідків. Так, учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи. Учасник справи, якому поставлено питання позивачем, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніш як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - до першого судового засідання. Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання.
В свою чергу, згідно з ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи, у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи. 
Особи, про допит яких у якості свідків заявили учасники справи, учасниками справи не являються і їх письмове опитування як свідків в порядку ст. 93 ЦПК України не передбачено. 
Порядок допиту свідків під час судового розгляду здійснюється в порядку, передбаченому ст.. 230 ЦПК України. Стаття 231 ЦПК України визначає, що свідок, даючи показання, може користуватися записами лише в тих випадках, якщо його показання пов`язані з будь-якими обчисленнями та іншими даними, які важко зберегти в пам`яті. Ці записи подаються судові та учасникам справи і можуть бути приєднані до справи за ухвалою суду. 
Про виклик вказаних вище свідків, які проживають на підконтрольній території України, і їх допит у судовому засіданні в порядку, передбаченому ст. 230 ЦПК України, заявниця не зверталася, в тому числі після роз`яснення наслідків вчинення/невчинення таких процесуальних дій. 
З урахуванням викладеного, суд, керуючись ст. 78 ЦПК України, не бере до уваги письмові пояснення свідків, оскільки вони одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Також встановлення факту проживання осіб однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу поширюється на випадки, коли чоловік і жінка при цьому не перебувають у будь-якому іншому шлюбі.
Таких доказів матеріали справи також не містять, а з копії паспорта заявниці вбачається, що відділом РАЦС м. Енергодар Запорізької області 06.07.2013 зареєтровано її шлюб з ОСОБА_8 , актовий запис 187. Доказів розірвання цього шлюбу заявниця не надала. 
Щодо сімейного стану ОСОБА_2 за клопотанням представника заявниці було витребувано інформацію лише за період з серпня 2022 року, що не є беззаперечним доказом не перебування його у будь-якому іншому шлюбі, укладеному до серпня 2022 року. 
Та обставина, що у копії заяви ОСОБА_2 до координаційного штабу про здійснення його обміну і в копії доручення ОСОБА_2 адвокату Тугановій Ф.М., в якому він просив адвоката зв`язатися ОСОБА_1 , називаючи її цивільною дружиною, не є безумовним свідченням про їх проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що надані докази достатньо і достовірно не підтверджують факт проживання заявниці і ОСОБА_2 однією сім`єю, а саме: пов`язаність спільним побутом, тобто ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, наявність взаємних прав та обов`язків, надання взаємної допомоги, а також інших обставин, які засвідчують що між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. 
При зверненні до суду необхідність встановлення даного факту заявниця обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 не може самостійно подати заяву про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії України та заяву на виплату державної грошової допомоги у зв`язку з утриманням на території РФ, а вона є єдиною особою, яка може ініціювати процес визнання ОСОБА_2 протиправно позбавленим особистої свободи і сприяти його поверненню на територію України. 
Рішення про формування та затвердження пропозицій для здійснення передачі військовополонених та звільнення осіб, які перебувають у полоні у державі-агресора та незаконно позбавлених волі осіб приймається Координаційним штабом з питань поводження з військовополоненими, утвореного відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2022 № 257. 
За даними Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими, ОСОБА_2 включено в реєстр Національного інформативного бюро, держателем якого є державне підприємство «Український національний центр розбудови миру». Однак його перебування у полоні держави-агресора не підтверджено російською стороною та Міжнародним Комітетом Червоного Хреста (лист координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими від ). 
Водночас, на час звернення ОСОБА_1 до суду ОСОБА_2 звернувся особисто до координаційного штабу із заявою, у якій він повідомив, що в даний час (станом на 25.03.2025) він знаходиться під вартою в СІЗО-1 в Ростові-на-Дону. Просив здійснити його обмін і посприяти поверненню додому.
Приписами пункту 1, 2 частини першої статті 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» визначено, що дія цього Закону поширюється на громадян України: яких було позбавлено особистої свободи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями у зв`язку із захистом державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України внаслідок збройної агресії проти України, які належать до складу сил безпеки і сил оборони України та до однієї з категорій осіб, визначених Женевською конвенцією про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949 року та Додатковим протоколом до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року та які є цивільними особами, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, яких було позбавлено особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями під час перебування на тимчасово окупованих територіях України або на території держави-агресора:
а) у зв`язку із здійсненням такими громадянами діяльності, спрямованої на вираження поглядів, цінностей, позицій щодо відстоювання державного суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, а також за здійснювану професійну, громадську, політичну чи правозахисну діяльність, пов`язану із відстоюванням державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, захистом прав та свобод осіб, позбавлених особистої свободи через таку діяльність, якщо були підстави вважати, що здійснення такої діяльності становило реальну або потенційну небезпеку для незаконного переслідування особи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями;
б) у зв`язку з незаконними діями держави-агресора, її органів, підрозділів, формувань, інших утворень з явною або прихованою метою спонукання України, іншої держави, державного органу, організації, у тому числі міжнародної, юридичних або фізичних осіб до дій або утримання від здійснення дій як умови звільнення громадянина України.
Частина 3 статті 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей», визначає, що дія цього Закону поширюється на членів сімей громадян України, стосовно яких у визначеному цим Законом порядку встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.
Згідно із статтею 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» прийняття рішень з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України здійснюється Комісією з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, утвореною при центральному органі виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій України.
Згідно із пунктом 1 Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2022 № 1281, Комісія утворюється при Мінрозвитку з метою виконання завдань, визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей».
Отже, дія Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» поширюється на членів сімей громадян України, стосовно яких у визначеному цим Законом порядку встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.
Прийняття рішень з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України здійснюється Комісією з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України. Рішення Комісії про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України чи відмову у визнанні членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, може бути оскаржено в судовому порядку.
Зазначаючи зацікавленою особою у справі Міністерство розвитку громад та територій України, заявниця не зверталась до Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України щодо ОСОБА_2 , доказів, що з такою заявою не зверталися інші особи, визначені Законом, суду не надано. 
При цьому заявницею не враховано, що пунктом 5 Положення визначено, що Комісія утворюється у складі голови, заступника голови, секретаря та інших членів Комісії. До складу Комісії входять: представник, визначений Президентом України; по одному представнику Мінреінтеграції, МЗС, Мін`юсту, Міноборони, МВС, Мінсоцполітики, МОЗ, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Офісу Генерального прокурора, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим; не більше п`яти представників від громадських об`єднань, у тому числі міжнародних, що провадять діяльність у сфері захисту прав людини та опікуються особами, позбавленими особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, документують факти та злочини збройної агресії проти України, провадять пошукову діяльність.
Пунктом 17 Положенням про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України встановлено, що Комісія забезпечує самопредставництво своїх інтересів в судах через представників Мінрозвитку, уповноважених Комісією діяти від її імені.
Постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2024 № 1545 внесено зміни до Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2022 р. № 1400), згідно з якими Мінрозвитку є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику поміж іншого з питань тимчасово окупованої російською федерацією території України, а також прилеглих до неї територій, дотримання норм міжнародного гуманітарного права на всій території України (крім повноважень з координації розшуку осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та вирішення інших пов`язаних з цим питань відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин».
При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2025 № 35 внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України щодо діяльності Міністерства розвитку громад та територій, в тому числі у постанову Кабінету Міністрів України від 15.11.2022 № 1281 «Деякі питання виконання Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей», слово «Мінреінтеграції» замінено словом «Мінрозвитку».
Мінрозвитку, відповідно до Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, лише здійснює організаційне, інформаційне, матеріально-технічне забезпечення діяльності Комісії, при цьому Комісія не є дорадчим органом Мінрозвитку з урахуванням складу її представників, визначених Президентом України; Мінрозвитку, МЗС, Мін`юсту, Міноборони, МВС, Мінсоцполітики, МОЗ, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Офісу Генерального прокурора, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим, від громадських об`єднань.
Отже, Мінрозвитку не є органом, який уповноважений приймати рішення з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, впливати та втручатися у діяльність Комісії з цих питань, а тому у справі про встановлення факту проживання однією сім`єю заявниці і ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу не вбачається заінтересованості Мінрозвитку, враховуючи їх повноваження та завдання. 
Також з наданих суду матеріалів не встановлено, що згідно з наведеним заявницею законом факт проживання заявниці і ОСОБА_2 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб. 
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку що заява задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст. 3, 4, 10, 315-319, 352-354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в особі представника – адвоката Змислої Марти Русланівни, заінтересована особа: Міністерство розвитку громад та територій України про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Турбіна Т. Ф.