Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/1612/26
Провадження № 2/711/1535/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Скляренко В.М.,
при секретарі Півень С.А., Слабко Ю.М.
за участі:
позивачки ОСОБА_1 ,
представника позивачки – адвоката Ульянова С.М.,
представників відповідача Прокопчук А.П., Котяша А.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання права на спадкування, -

в с т а н о в и в:

Представник позивачки – адвокат Ульянов С.М., який діє на підставі ордеру серії СА №1124905 від 10.06.2025р., – звернувся до суду з позовом, в якому просив:
1) встановити факт проживання однією сім`єю, як своячки (сестра дружини) та зятя (чоловік сестри), позивачки та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з березня 2018 року до моменту смерті останнього за адресою: АДРЕСА_1 ; 
2) визнати позивачку спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , яка була рідною сестрою позивачки. Сестра позивачки померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . На початку березня 2018 року за пропозицією ОСОБА_2 позивачка переїхала проживати до нього, щоб доглядати останнього, оскільки він погано себе почував. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, а позивачка здійснила його поховання і звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Натомість нотаріус виніс постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутні документи, які підтверджують наявність в позивачки права на спадкування. За таких обставин позивачка позбавлена можливості в інший спосіб, аніж судовий, підтвердити факт її проживання з померлим ОСОБА_2 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини та наявність в неї права на спадкування за законом (четверта черга спадкування) після смерті останнього, а тому звернулась до суду з даним позовом.
Черкаська міська рада заперечила проти позовних вимог та у наданому письмову відзиві просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на те, що позивачкою не надано достатніх та належних доказів, які підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, а також доказів, що підтверджують дату з якої позивачка стала проживати разом з ОСОБА_2 , а відтак не підтверджується факт того, що вони проживали однією сім`єю із померлим не менше п`яти років до моменту смерті останнього. 
24.02.2026р. судом відкрито провадження у справі із визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Одночасно з відкриттям провадження у справі за клопотанням представника позивача судом постановлено ухвалу про витребування у приватного нотаріуса Черкаського нотаріального округу Фіщука С.О. належним чином оформленої копії спадкової справи №24/2024, що була заведена після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
02.03.2026р. від приватного нотаріуса Черкаського нотаріального округу Фіщука С.О. на адресу суду надійшли витребувані судом документи.
26.03.2026р. від представника Черкаської міської ради (відповідач) – Савісько В.В., яка діє на підставі довіреності №4428-01-8 від 05.03.2026р., – на адресу суду надійшов письмовий відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідача проти позову.
В судовому засіданні 27.03.2026р. за клопотанням представника відповідача – ОСОБА_4 – судом постановлено усну ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
27.03.2026р. судом закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду.
В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. 
Представник відповідача Прокопчук А.П. в судовому засіданні 30.04.2026р. заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зауважила, що позивачка має зареєстроване місце проживання у Києві, а факт її постійного проживання з 2018 року у м. Черкаси разом з померлим не підтверджений належними доказами. В судовому засіданні 27.05.2026р. представник відповідача ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні позову. 
За клопотанням сторони позивача в судовому засіданні 30.04.2026р. допитано в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ..
ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачкою з 20 років. Після смерті сестри позивачки, остання приїхала до м. Черкаси, щоб доглядати чоловіка своєї померлої сестри – ОСОБА_2 – і жила разом з ним у його помешканні до дня його смерті, а працювала у дистанційному режимі. В період з 2018 року, коли позивачка стала проживати у м. Черкаси, вони зі свідком зустрічались кілька разів на тиждень. Зазначила, що позивачка все робила по господарству, забезпечувала закупівлю продуктів та приготування їжі для ОСОБА_2 допоки він не помер. 
ОСОБА_7 пояснила, що проживає у квартирі АДРЕСА_2 , яка знаходиться на другому поверсі в тому ж будинку, де на третьому поверсі у квартирі АДРЕСА_3 проживав ОСОБА_2 . З ОСОБА_2 свідок була знайома і періодично його провідувала, бо він, як і свідок, колись працював вчителем. З 2018 року разом з ОСОБА_2 , стала проживати позивачка, яка переїхала до нього, щоб здійснювати за ним догляд, як за хворою людиною. 
ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що проживає у квартирі АДРЕСА_4 , яка знаходиться в тому ж будинку, де у квартирі АДРЕСА_3 проживав ОСОБА_2 .. Позивачку знає з 2018 року, бо остання з того часу стала доглядати за ОСОБА_9 .. Зазначила, що їй відомо про те, що позивачка мала ключі від квартири ОСОБА_2 і здебільшого саме позивачка готувала йому їжу. Зауважила, що позивачка їздила і до м. Києва і була у м. Черкасах. 
27.05.2026р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. 
Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 29.04.1999р. має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у м. Києві, що підтверджується відомостями у паспорті громадянина України на ім`я позивачки /а.с. 18-20/.
Згідно інформації, яка наявна у розпорядженні департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 12.08.1999р. й до моменту своєї смерті мав зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 /а.с. 53/. 
ОСОБА_2 з 20.10.1984р. перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_10 ), яка є рідною сестрою позивачки і померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами, виданими органами державної реєстрації актів цивільного стану /а.с. 25, 26, 31, 33/ .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 .. Причиною смерті останнього стала поліорганна недостатність та уремія, що підтверджується відповідною довідкою про причину смерті /а.с. 49/.
До складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , входить право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , – яка з 11.02.2007р. перебувала у приватній власності померлого на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 09.06.1993р., виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому, та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.09.2007р. державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори, а також право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , – яка з 20.01.2016р. перебувала у приватній власності померлого на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 09.02.2017р. державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори /а.с. 9-12, 27-30/.
Згідно акту опитування сусідів №1149 від 29.05.2025р., засвідченого уповноваженими посадовими особами управління соціальної допомоги та компенсаційних виплат департаменту соціальної політики Черкаської міської ради, у квартирі за адресою: АДРЕСА_6 , - в період часу з березня 2018 року й до дня смерті ОСОБА_2 , останній постійно проживав разом з позивачкою /а.с. 13-14/.
Організацію та проведення поховання ОСОБА_2 , як і оплату відповідних послуг, здійснила позивачка, що підтверджується відповідним договором-замовленням №340 від 06.04.2024р. /а.с. 15-16/.
Після смерті ОСОБА_2 за заявою позивачки від 24.04.2024р. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком С.О. заведено спадкову справу №27/2024 (номер у Спадковому реєстрі №72349029). 
24.05.2024р. до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , звернулась також ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ..
12.12.2024р. позивачка та ОСОБА_11 звернулись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , проте листами від 12.12.2024р. за вих.№552/01-16 та №551/01-16 нотаріус повідомив таких осіб про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартири, що належали померлому ОСОБА_2 , посилаючись на відсутність документів, що підтверджують родинні та інші відносини між померлим та заявниками.
Зазначені обставини справи підтверджуються матеріалами спадкової справи №27/2024 /а.с. 47-62/.
23.04.2025р. позивачка та ОСОБА_11 повторно звернулись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .. За результатом розгляду таких заяв нотаріус відмовив таким заявникам у видачі відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом, про що виніс постанови від 30.04.2025р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії /а.с. 21-24/.
Посилаючись на покази свідків, позивачка стверджує, що з березня 2018 року проживала однією сім`єю з померлим ОСОБА_2 до дня його смерті у квартирі за адресою: АДРЕСА_6 . 
На теперішній час встановлення факту проживання однією сім`єю позивачки з ОСОБА_2 необхідно їй для підтвердження та реалізації права на спадкування за четвертою чергою спадкоємців, а тому вона звернулася до суду з даним позовом.
Таким чином, спір виник зі спадкових правовідносин, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі – ЦК).
Надаючи оцінку доводам позивачки в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно із статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Отже за змістом такої норми закону для набуття права на спадкування в порядку четвертої черги спадкування за законом необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3червня 1999року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 .08.2018 у справі № 644/6274/16-ц).
Таким чином у відповідності до принципу змагальності цивільного судочинства необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання позивачки разом зі спадкодавцем є доведеність факту їх спільного проживання, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років поспіль, що передували моменту смерті спадкодавця.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
У постанові від 22.09.2021 у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Слід звернути увагу, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №910/14452/20, від 25.06.2020 у справі №924/233/18). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивачку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження фактичного проживання однією сім`єю із спадкодавцем на час відкриття спадщини не менше п`яти років поспіль. Ненадання суду відповідних доказів може мати наслідком ухвалення судом рішення про відмову в позові через недоведеність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. 
Суд бере до уваги, що доказування обставин спільного проживання та ведення спільного побуту, зокрема в частині ведення спільного господарства, спільного харчування, здійснення спільних витрат на утримання житла, за своєю сутністю є доволі складною процедурою, оскільки передбачає доказування життєвих обставин конкретними видами доказів, яким під час їх виникнення, зазвичай, не надається значної уваги для їх фіксації та збереження. До того ж Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, а тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Зокрема, Верховний Суд у своїй практиці у справах про встановлення факту проживання однією сім`єю, здійснюючи оцінку обставин справи в контексті наявних доказів, виснував:
- показання свідків та спільні фотографії, не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання (постанова ВС від 12.12.2019 у справі №466/3769/16);
- сам факт періодичного піклування та надання допомоги одинокій особі похилого віку (спадкодавцю), яка за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду, не є достатньою підставою для встановлення факту проживання з нею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (постанови Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 542/1648/19, від 05.10.2023 у справі №711/2094/22).
В той же час відповідно до ст. .89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Сукупний аналіз наданих суду доказів не свідчить про те, що характер відносин між позивачкою та померлим ОСОБА_2 мав ознаки, які притаманні членам однієї сім`ї.
По-перше, суду не надано, з точки зору належності, допустимості та достатності, доказів на підтвердження фактичного проживання позивачки з ОСОБА_2 в період з березня 2018 року по день смерті останнього. В цьому контексті суд звертає увагу, що пояснення свідків в даному випадку не мають вирішального значення, оскільки висновки таких свідків є їх припущенням про обставини умов проживання позивачки з ОСОБА_2 , яке ґрунтується на суб`єктивному сприйнятті ситуації, яка свідчить про підтримку позивачкою стосунків з ОСОБА_2 та прояв з її боку піклування за останнім. 
Надані стороною позивача письмові пояснення свідка ОСОБА_12 , які є додатком до позову, суд відхиляє, оскільки це є недопустимим доказом.
По-друге, не надано суду і доказів наявності спільного побуту між позивачкою та ОСОБА_2 ..
Аналіз наданих суду доказів свідчить, що фактично доводи позивачки про спільне проживання з померлим ОСОБА_2 ґрунтуються виключно на поясненнях свідків. При цьому суду не надано будь-яких документальних доказів, які б підтверджували факт спільного проживання позивачки з померлим саме у квартирі за адресою: АДРЕСА_6 . 
В той же час наявні у суду документи підтверджують ту обставину, що ОСОБА_2 проживав у своїй квартирі за адресою: АДРЕСА_5 . Про це свідчать відомості про реєстрацію його місця проживання за такою адресою, а також те, що звертаючись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , позивачка власноруч зазначала, що останнє місце проживання померлого було саме за адресою: АДРЕСА_5 /а.с. 47/. 
Суд бере до уваги, що у власності померлого ОСОБА_2 перебувало дві квартири, а відтак він мав утримувати їх обидві і мав можливість проживати у обох цих квартирах, оскільки фізична особа має право мати кілька місць проживання. Натомість в даному випадку суду не надано належних доказів, які б у сукупності з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, свідчили про те, що постійним місце проживання ОСОБА_2 була саме квартира за адресою: АДРЕСА_6 . 
Варто звернути увагу, що за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позивачка мала доступ до помешкання ОСОБА_2 і мала з ним близькі (довірливі) стосунки, які мають ознаки того, що позивачка піклувалася про померлого. Такий зв`язок обумовлений тим, що померлий тривалий час був одружений на рідній сестрі позивачки. Натомість такий зв`язок не створює кровного споріднення між позивачкою та померлим ОСОБА_2 і не зумовлює автоматично наявності між такими особами соціального зв`язку того ступнею близькості, який притаманний членам однієї сім`ї, як первинного та основного осередку суспільства. Сам лише факт доброзичливих відносин та добровільного піклування про близьких осіб своїх померлих родичів (піклування позивачкою за колишнім чоловіком своєї померлої сестри), незважаючи на тривалість такого піклування, не надає права на спадкування, якщо відповідні особи фактично не проживали спільно однією сім`єю не менш ніж п`ять років поспіль до дня відкриття спадщини. 
Разом з тим, аналізуючи зміст та характер обставин спірних правовідносин в контексті обсягу наданих суду доказів, суд доходить висновку, що позивачкою не доведено належним чином реальності факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 протягом не менш п`яти років поспіль до моменту відкриття спадщини, оскільки судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що такі особи постійно спільно проживали, були пов`язані спільним побутом та веденням спільного господарства, а також мали взаємні права і обов`язки, які притаманні членам однієї сім`ї, а відтак суд приходить до висновку, що характер відносин позивачки з ОСОБА_2 за своїм змістом не мав ознак сімейних, які надають право на закликання до спадкування.
З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про недоведеність з належною достовірністю обставин, які б свідчили про можливість закликання позивачки до спадкування після смерті ОСОБА_2 , як спадкоємця четвертої черги спадкування за законом, а відтак заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.
На підставі вищевикладеного і керуючись ст.ст.7, 9, 11-13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання права на спадкування – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: В.М. Скляренко