Справа № 185/15142/25
Провадження № 2/0203/2079/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2026 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі: 

головуючого судді - Казака С.Ю.
при секретарі - Биченковій Г.С. 
за участю представника позивача - ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 04.10.2013 року між банком та позичальником ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №725/09/2013/0316, відповідно до умов якого останньому було видано кредит в сумі 86580 грн. на придбання автомобіля, зі строком користування з 04.10.2013 року по 03.10.2018 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 04.10.2013 року було укладено договір поруки №2203/124-01, відповідно до умов якого остання зобов`язалась відповідати з позичальником перед кредитором за порушення зобов`язань за кредитним договором в тому ж обсязі, що і позичальник. Оскільки в подальшому позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, банк звернувся до суду та рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.11.2018 року у справі №185/6189/18 з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в солідарному порядку було стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 29.05.2018 року в сумі 78691 грн. 87 коп. Також виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором було забезпечено договором застави транспортного засобу №2203/124 від 04.10.2013 року, за порушення умов якого в частині страхування предмету застави, банком відповідно до п.4.2 договору застави нараховано штраф в сумі 25974 грн. за період з 01.04.2017 року по 29.02.2020 року. Посилаючись на вказані обставини, не виконання відповідачами рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.11.2018 року у справі №185/6189/18, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за період з 06.11.2018 року по 23.02.2022 року інфляційні втрати в сумі 18132 грн. 37 коп., 3% річних в сумі 7793 грн. 73 коп., а з відповідача ОСОБА_3 також штраф в сумі 25974 грн.. Крім того, банк просив стягнути з відповідачів понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2422 грн. 40 коп. 

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.03.2026 року цивільну справу було передано за підсудністю до Центрального районного суду міста Дніпра.
Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 03.04.2026 року було відмовлено у відкритті провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України в частині позовних вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_3 , в зв`язку зі смертю останнього. В частині позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 , було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки ОСОБА_2 інфляційних втрат та 3% річних.
Відповідачка до суду за викликами повторно не з`явилась, про причини своєї неявки не повідомила, відзиву на позов не надала.
З урахуванням цього, судом у відповідності до ст.ст.223,280,281 ЦПК України було ухвалено про розгляд справи за відсутності відповідачів, в заочному порядку, за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши викладені в позовній заяві доводи, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст.509 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу (ч.2 ст.509 ЦК України).
Як визначено у ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти.
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови Великої палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) та від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18)).
Відповідно до ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 2 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Частиною четвертою ст.559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною першою ст.612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що ст.625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18), від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), від 19.06.2019 року у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18)).
Крім того, у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі №339/400/16-ц (провадження №61-14114св19) зазначено, що положення ст.625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України)), а також від 02.03.2016 року у справі №6-2491цс15 (про те, що ст.625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч.5 ст.11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин), та вказала, що у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст.1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19), від 23.06.2020 у справі №536/1841/15-ц, від 24.04.2023 у справі №657/1024/16-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).
Правовий аналіз положень ст.ст.526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19).
У частині другій ст.625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19), від 23.10.2019 у справі №922/3013/18 (провадження № 12-116гс19), від 13.11.2019 у справі №922/3095/18 (провадження № 12-105гс19).
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження №14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.
Також, слід зазначити, що вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Такий висновок наведено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі №905/600/18.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 року у справі №657/1024/16-ц (провадження №14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 04.10.2013 року між ПАТ «Укргазбанк» та позичальником ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №725/09/2013/0316, відповідно до умов якого останньому було видано кредит в сумі 86580 грн. на придбання автомобіля, зі строком користування з 04.10.2013 року по 03.10.2018 року. 
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 04.10.2013 року було укладено договір поруки №2203/124-01, відповідно до умов якого остання зобов`язалась відповідати з позичальником перед кредитором за порушення зобов`язань за кредитним договором в тому ж обсязі, що і позичальник. 
Оскільки в подальшому позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, банк звернувся до суду та рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.11.2018 року у справі №185/6189/18 з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в солідарному порядку було стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 29.05.2018 року в сумі 78691 грн. 87 коп. 
В період з 06.11.2018 року по 23.02.2022 року рішення суду від 06.11.2018 року боржниками не виконувалось., в зв`язку із чим банк набув право на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
В зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про обгрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позову в повному обсязі, стягнувши з відповідачки ОСОБА_2 на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за період з 06.11.2018 року по 23.02.2022 року інфляційні втрати в сумі 18132 грн. 37 коп., 3% річних в сумі 7793 грн. 73 коп.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача також слід стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 2422 грн. 40 коп.
Всього таким чином слід стягнути 28348 грн. 50 коп. 
Керуючись ст.ст.11,526,553,559,599,610-612,625,1048-1050,1054 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,141,211, 223,258,259,263-268 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних – задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрована: АДРЕСА_1 , взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» (03087, м.Київ, вул.Єреванська, буд.1, код ЄДРПОУ 23697280) за період з 06 листопада 2018 року по 23 лютого 2022 року інфляційні втрати в сумі 18132 грн. 37 коп., 3% річних в сумі 7793 грн. 73 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2422 грн. 40 коп., а всього стягнути 28348 грн. 50 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25 червня 2026 року.

Суддя С.Ю.Казак