ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 303/8475/24
провадження № 51-4256км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), 

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 січня 2025 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 6 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024071120000293, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Сокирян Чернівецької області, мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 121, частиною четвертою статті 186 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 січня 2025 року ОСОБА_7 засуджено за частиною першою статті 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, за частиною четвертою статті 186 КК до покарання у виді позбавлення на строк 7 років, а на підставі частини першої статті 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.
Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з 29 січня 2025 року.
Зараховано у строк покарання ОСОБА_7 строк тримання під вартою з моменту затримання (3 червня 2024 року) до дня постановлення вироку (29 січня 2025 року) з розрахунку один день тримання під вартою відповідає одному дню позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишено без змін.
Вирішено питання щодо речових доказів.
За обставин, встановлених судом та детально наведених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 3 червня 2024 року приблизно о 08:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем спільного проживання зі ОСОБА_8 в будинку АДРЕСА_1 , під час сварки з потерпілою, що виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків, умисно завдав їй кухонним ножем, який тримав у лівій руці, одного удару в ділянку черевної порожнини, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.
Після цього приблизно о 08:15 ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном в умовах воєнного стану, відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Хіаоmі Redmi Note 8Т (3/32Gb)», який належав ОСОБА_8 , заподіявши потерпілій матеріальну шкоду в розмірі 2033 грн.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 6 жовтня 2025 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 з доповненням залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення положень кримінального процесуального закону, просить оскаржувані судові рішення стосовно  ОСОБА_7 :
- скасувати в частині засудження за частиною четвертою статті 186 КК,  а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з відсутністю в діянні підзахисного складу кримінального правопорушення; 
- змінити в частині призначеного покарання за частиною першою статті 121 КК і призначити більш м`яке покарання із застосуванням положень статті 69 цього Кодексу.
Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що висновки судів про кваліфікацію дій  ОСОБА_7 за частиною четвертою статті 186 КК є необґрунтованими і суперечать обставинам справи. Зокрема, зауважує, що суди попередніх інстанцій проігнорували доводи сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_7 прямого умислу на заволодіння майном, оскільки підзахисний і потерпіла ОСОБА_8 тривалий час проживали однією сім`єю в цивільному шлюбі, мають спільних дітей, вели спільне господарство і телефон міг бути їх спільною сумісною власністю.
Крім того, сторона захисту стверджує, що суди не надали належної оцінки показанням ОСОБА_7 щодо ненавмисного характеру завдання тілесних ушкоджень потерпілій. Попри спростування апеляційним судом, з огляду на висновок судово-медичної експертизи, версії підзахисного про те, що потерпіла сама наштовхнулася на ніж, захисник вважає, що обставини події, а саме раптовий характер сімейної сварки та намір спричинити незначне ушкодження, у своїй сукупності вказують на відсутність у ОСОБА_7 прямого умислу на заподіяння саме тяжких тілесних ушкоджень.
Водночас, захисник наголошує, що суди попередніх інстанцій, призначаючи покарання, не дотрималися положень статей 50, 65 КК, формально здійснили оцінку особи ОСОБА_7 , що призвело до обрання йому надто суворого заходу примусу, який не відповідає принципу співмірності, індивідуалізації та справедливості.
Зокрема, сторона захисту зауважує, що місцевий суд, зазначивши у вироку про наявність у ОСОБА_7 інвалідності ІІ групи, належним чином не врахував цієї обставини як такої, що пом`якшує покарання, або як підстави для застосування статті 69 КК, оскільки обмежені фізичні можливості підзахисного вимагали особливого підходу під час призначення покарання. 
У свою чергу суд апеляційної інстанції помилково ототожнив невизнання вини ОСОБА_7 за частиною четвертою статті 186 КК та її часткове визнання за частиною першою статті 121 КК з відсутністю щирого каяття в цілому і залишив поза увагою свідчення підзахисного про обставини події, у тому числі і намір повернути телефон.
На думку захисника, зазначені вище обставини та щире каяття підзахисного є обставинами, які пом`якшують покарання, і повинні були бути реально досліджені та враховані судами при обранні ОСОБА_7 заходу примусу.
На касаційну скаргу захисника потерпіла  ОСОБА_8 подала письмові заперечення, у яких, посилаючись на необґрунтованість викладених у ній доводів, просить судові рішення стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник  ОСОБА_6 підтримав подану ним касаційну скаргу та просив її задовольнити. 
Прокурор  ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скаргизахисника, просила подану стороною захисту касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, неведені в касаційній скарзі сторони захисту, Суд дійшов висновку про таке.
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Відповідно до частини першої статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Верховний Суд не може втручатися в аспекти оцінки судами попередніх інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи непідтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.
Натомість зазначені обставини, на які посилається в касаційній скарзі захисник, були предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій.
Аргументи касаційної скарги сторони захисту про істотне порушення судами попередніх інстанцій вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є неприйнятними з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів цього провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, з яким погодився апеляційний суд, є вмотивованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до статті 94 вказаного Кодексу.
Так, суд першої інстанції врахував, що в ході судового розгляду  ОСОБА_7 фактично не визнав вини за частиною першою статті 121 КК та заперечив її за частиною четвертою статті 186 КК, свої дії пояснив конфліктом із колишньою цивільною дружиною ОСОБА_8 , яка відмовилася повернути його речі. За словами ОСОБА_7 , він хотів лише заподіяти потерпілій невелике ушкодження, але ОСОБА_8 сама наштовхнулася на ніж. Наміру заволодіти мобільним телефоном потерпілої не мав і думав його згодом повернути. 
Під час ухвалення вироку суд, з`ясувавши позицію  ОСОБА_7 , належним чином обґрунтував своє рішення про доведеність його винуватості в заподіянні тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та відкритому викраденні її майна. Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу: показань потерпілої  ОСОБА_8 про обставини спричинення їй ОСОБА_7 тілесних ушкоджень; свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ; даних, які містяться в рапортах від 3 червня та 27 вересня 2024 року, протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 4 червня 2024 року, протоколах огляду місця події від 3 червня 2024 року, довідці № 17 з КНП «Лікарня Святого Мартина», листі ПТ «Ломбард № 1» ТзОВ «Контракт-груп і Компанія» від 26 липня 2024 року, висновку судово-медичної експертизи від 19 серпня 2024 року № 176/2024, висновку додаткової судово-медичної експертизи від 10 вересня 2024 року № 10/2024, висновку експерта Закарпатського НДІСЕ від 24 вересня 2024 року № СЕ-19/107-24/9996-ТВ, висновку судово-медичного експерта від 2 жовтня 2024 року № 36-мк, висновку судово-медичної експертизи від 15 листопада 2024 року № 636, протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14 жовтня 2024 року, протоколі слідчого експерименту від 2 жовтня 2024 року за участю потерпілої ОСОБА_8 , яка в ході слідчої дії відтворила обставини кримінальних правопорушень, заподіяння їй ОСОБА_7 ножового поранення в живіт і заволодіння її мобільним телефоном, протоколі слідчого експерименту від 2 жовтня 2024 року за участю ОСОБА_7 , який в ході слідчої дії відтворив обставини кримінальних правопорушень, спричинення ОСОБА_8 ножового поранення в живіт і заволодіння її мобільним телефоном, та інших доказів, зміст яких докладно відображено у вироку.
За встановлених фактичних обставин кримінального провадження вчинені  ОСОБА_7 діяння правильно кваліфіковано за частиною першою статті 121 КК і частиною четвертою статті 186 КК. 
Твердження сторони захисту про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки показанням ОСОБА_7 щодо відсутності в нього прямого умислу на заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, оскільки вона сама наштовхнулася на ніж, були ретельно перевірені судами першої та апеляційної інстанцій і з наведенням обґрунтованих мотивів визнані безпідставними. 
Зокрема, суд першої інстанції визнав показання ОСОБА_7 про ненавмисний характер спричинення тілесних ушкоджень потерпілій неспроможними, оскільки вони спростовувались дослідженими судом показаннями потерпілої ОСОБА_8 про те, що ножове поранення їй завдав ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , які підтвердили показання потерпілої про спричинення їй ножового поранення саме ОСОБА_7 .
Крім того, суд взяв до уваги висновок додаткової судово-медичної експертизи від 10 вересня 2024 року № 10/2024, згідно з яким виявлена у ОСОБА_8 проникаюча колото-різана рана передньої черевної стінки та інші пошкодження виникли незадовго до госпіталізації внаслідок дії колючо-ріжучого предмета, яким може бути лезо ножа. Беручи до уваги характер, локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, під час їх спричинення ОСОБА_8 могла перебувати у вертикальному чи близькому до нього положенні тіла, повернута передньою поверхнею тіла до нападника, при цьому їй спричинено не менше одного удару ножем, і він не є характерним для удару отриманого в результаті падіння на виступаючу тверду поверхню з наданням тілу прискорення або без такого, а також заподіяного собі власноручно. Вказані тілесні ушкодження є такими, що небезпечні для життя в момент їх спричинення, і належать до тяжких тілесних ушкоджень.
Місцевий суд зауважив, що зазначений висновок об`єктивно підтверджує показання потерпілої про завдання їй ушкоджень та виключає можливість їх отримання в результаті падіння на виступаючу тверду поверхню з наданням тілу прискорення або без такого, а також від отримання собі власноручно і спростовує позицію ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_8 самостійно наштовхнулася на ніж.
До того ж, суд врахував поведінку ОСОБА_7 до та після вчинення кримінального правопорушення, зокрема систематичний характер конфліктів у колишньому цивільному шлюбі з потерпілою, під час яких ОСОБА_7 погрожував ОСОБА_8 та її дітям, ображав і бив, що підтверджувалось показаннями потерпілої та свідка ОСОБА_10 .
Також суд зазначив, що про обдуманість і виваженість дій ОСОБА_7 й усвідомлення ним своєї поведінки свідчить і те, що в день події він прийшов до будинку ОСОБА_8 з ножем, який згодом застосував для спричинення потерпілій тілесних ушкоджень.
Подальшу поведінку ОСОБА_7 , а саме заволодіння мобільним телефоном потерпілої, приховування знаряддя злочину (ножа) та залишення місця події, місцевий суд визнав такою, що підтверджує його намір приховати сліди кримінального правопорушення, і ці дії були спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності та створення перешкод потерпілій у виклику швидкої допомоги або поліції.
Вказані обставини, як вважав місцевий суд, беззаперечно свідчили про наявність у ОСОБА_7 прямого умислу на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_8 .
Є неспроможними і доводи захисника про необґрунтованість висновків суду стосовно кваліфікації дій  ОСОБА_7 за частиною четвертою статті 186 КК.
Так, суд першої інстанції, оцінюючи показання ОСОБА_7 щодо обставин відкритого викрадення мобільного телефону потерпілої ОСОБА_8 , зазначив, що вони спростовуються сукупністю досліджених доказів, а саме показаннями потерпілої ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_14 , даними, які містяться у протоколах слідчих експериментів, впізнання предметів і особи за фотознімками, та іншими доказами.
Відхиляючи версію сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 186 КК, суд вказав, що вона не підтверджена матеріалами провадження. 
Зокрема, як встановив суд першої інстанції, досліджені докази свідчать, що ОСОБА_7 у присутності потерпілої відкрито заволодів її мобільним телефоном та потім розпорядився ним на власний розсуд, заклавши до ломбарду. Ці дії, на переконання цього суду, підтверджували наявність у нього корисливого мотиву та умислу саме на відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
Апеляційний суд погодився з вироком суду першої інстанції та зазначив, що, оцінюючи всі зібрані докази відповідно статті 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов правильного висновку, що ці докази доводять вчинення  ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 121, частиною четвертою статті 186 КК.
Крім того, цей суд перевірив аргументи захисника про відсутність в діях  ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченогочастиною четвертою статті 186 КК, оскільки мобільний телефон був спільною сумісною власністю подружжя, та обґрунтовано визнав їх неприйнятними. Жодних доказів його придбання за спільні кошти суду не було надано. Натомість, відповідно до показань свідка ОСОБА_10 телефон, яким потерпіла користувалася на момент події, був її особистим подарунком останній. 
Доводи сторони захисту щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7  покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та даним про його особу через суворість є необґрунтованими з огляду на таке.
За приписами статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. З урахуванням указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, які варто брати до уваги.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд дискреційним правом вибирати форму реалізації кримінальної відповідальності, зважаючи при цьому на конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що впливають на покарання. 
Згідно із частиною першою статті 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (стаття 414 КПК).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, які варто брати до уваги під час призначення покарання.
Суди першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свій висновок стосовно виду й розміру призначеного  ОСОБА_7 покарання, дотрималися вимог статей 50, 65-67 КК.
Так, мотивуючи своє рішення щодо виду і розміру покарання, місцевий суд, з яким правильно погодився суд апеляційної інстанції, урахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які належать до категорії тяжких злочинів проти життя і здоров`я особи та власності, зважив на конкретні обставини їх скоєння, зокрема спосіб і предмет, вчинення дій, спрямованих на приховання слідів кримінальних правопорушень, ненадання першої домедичної допомоги потерпілій та залишення її в небезпечному для життя стані й визнав, що ці обставини свідчать про виваженість і обдуманість дій ОСОБА_7 та усвідомлення ним негативних наслідків вчиненого.
Водночас суд дав оцінку даним про особу винного, який уперше притягується до кримінальної відповідальності, негативно характеризується за місцем проживання як особа, яка часто перебуває у стані алкогольного сп`яніння, не має сталих соціальних зв`язків, є особою з інвалідністю II групи. 
Взявши до уваги наявність обставин, що обтяжують покарання, якими визнано вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, у присутності дитини та щодо особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах, а також відсутність тих, які його пом`якшують, зваживши на позицію потерпілої ОСОБА_8 , яка наполягала на призначенні суворого покарання, суд, належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 , а також мета покарання, визначена частиною другою статті 50 КК, будуть досягнуті лише в разі призначення йому покарання у виді позбавлення волі в межах, наближених до максимального розміру покарання, визначеного санкцією частини першої статті 121 КК, та в мінімальному розмірі, визначеному санкцією частини четвертої статті 186 КК.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок стосовно  ОСОБА_7 в порядку апеляційної процедури, також не знайшов підстав для пом`якшення призначеного йому місцевим судом заходу примусу, вважаючи, що таке покарання є відповідним характеру вчинених засудженим дій, їх небезпечності і відображає співмірність злочину та кари.
Посилання захисника про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання з застосуванням положень статті 69 КК є необґрунтованими.
За змістом зазначеної норми, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе за наявності виняткових обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення.
Факт, що засуджений є особою з інвалідностю ІІ групи, сам собою не є безумовною підставою для застосування статті 69 КК та не свідчить про істотне зниження ступеня тяжкості вчинених злочинів, з огляду на характер і спосіб їх вчинення. 
Суди попередніх інстанцій надали належну оцінку даними про особу засудженого, у тому числі стану його здоров`я, однак дійшли обґрунтованого висновку про призначення йому покарання в межах санкцій статей, інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої питання призначення покарання належать до дискреції національних судів, за умови, що таке покарання не є явно непропорційним.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, який зазначав, що застосування статті 69 КК є правом, а не обов`язком суду, і можливе лише за наявності сукупності виняткових обставин.
Також Суд відхиляє доводи захисника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно розцінив невизнання вини засудженим як спосіб його захисту та не надав належної оцінки можливому щирому каяттю. 
Зі змісту вироку видно, що  ОСОБА_7 заперечував ключові обставини події. Надані ним показання не містили визнання протиправності своєї поведінки, засудження власних дій чи вираження жалю з приводу заподіяної шкоди потерпілій.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, право особи не визнавати свою вину та не свідчити проти себе є складовою гарантій справедливого судового розгляду.
Щире каяття як обставина, що пом`якшує покарання, передбачає не лише формальне висловлення жалю, а й визнання вини, критичну оцінку власної поведінки та прагнення усунути або зменшити заподіяну шкоду. За відсутності таких елементів суди попередніх інстанцій обґрунтовано не визнали наявності цієї пом`якшуючої обставини. Таким чином, з урахуванням тяжкості вчинених злочинів, способу їх вчинення, наявності обтяжуючих обставин та відсутності пом`якшуючих, підстав вважати призначене  ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник зазначає в касаційній скарзі, Суд не вбачає.
З огляду на це доводи сторони захисту про протилежне позбавлені підстав і не ґрунтуються на вимогах закону. 
Інші доводи, викладені у скарзі захисника, стосуються неповноти судового розгляду та фактичних обставин справи, і їх перевірка, як уже зазначалося, на підставі статей 433, 438 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.
З урахуванням наведеного вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими й умотивованими і за змістом узгоджуються з приписами статей 370, 374 та 419 КПК, у них зазначено відповідні підстави і положення закону, якими керувалися ці суди, постановляючи рішення.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження Суд не встановив процесуальних порушень під час збирання, дослідження та оцінки доказів, які би ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини  ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та правильність кваліфікації його дій. 
На переконання Суду, аргументи захисника про наявність достатніх підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 186 КК, та відсутність у нього прямого умислу на заподіяння саме тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, зводяться до незгоди із судовими рішеннями і надання власної оцінки доказам та обставинам справи.
До того ж, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, сторона захисту в касаційній скарзі не навела.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, які зумовлювали б обов`язкове скасування або зміну судових рішень, Суд не встановив.
Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 січня 2025 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 6 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3