Справа № 932/4493/22
Провадження № 2/932/612/23

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року    Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді    Кудрявцевої Т.О.
при секретарі    Рошошка Є.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, - 
В С Т А Н О В И В:

 
15 серпня 2022 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, в якій позивач просила стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на її користь 17913 грн. 02 коп. інфляційних втрат, 3528 грн. 29 коп. 3% річних, а всього 21441 грн. 31 коп. та судові витрати. 
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року по справі № 200/1829/15-ц провадження № 2/200/1453/15, яке набрало законної сили 01.09.2015 року, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 були задоволені, стягнуто з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 17028 грн. 28 коп. У зв`язку з невиконанням рішення вона звернулась з заявою до державної виконавчої служби, де 01 квітня 2016 року було відкрито виконавче провадження № 50689399 про стягнення з відповідача боргу. 06 квітня 2018 року по ВП № 50689399 була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу, виконавчий лист було повернуто без виконання. 03 липня 2018 року було відкрито виконавче провадження № 56686342 про стягнення з відповідача боргу. 17 грудня 2019 року по ВП № 56686342 була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу, виконавчий лист було повернуто без виконання. 06 квітня 2020 року було відкрито виконавче провадження № 61711260 про стягнення з відповідача боргу; по даному виконавчому провадженню була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу, виконавчий лист було повернуто без виконання. 28 липня 2021 року було відкрито виконавче провадження № 66290635 про стягнення з відповідача боргу.
Позивач зазначає, що станом на час звернення до суду виконавче провадження № 66290635 відкрито, рішення суду не виконано, жодного стягнення з відповідача за весь час виконавчих проваджень не було, таким чином вказане рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року по справі № 200/1829/15-ц провадження № 2/200/1453/15 не виконується відповідачем у період з 01.09.2015 по 28.07.2022 року. В зв`язку з зазначеним нею було розраховано, виходячи з загальної суми заборгованості та у відповідності до ст. 625 ЦК України, 3% річних у розмірі 3528,29 грн. та інфляційні втрати у розмірі 17913,02 грн., що підлягають стягненню з відповідача за прострочення виконання рішення суду 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2022 року для розгляду даної справи визначена суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцева Т.О.
Ухвалою суду від 15.08.2022 року вказана позовна заява була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення її недоліків. 
Ухвалою суду від 04 жовтня 2022 року у даній справі було відкрито провадження, визначено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Ухвалою суду від 21 лютого 2023 року було здійснено перехід від розгляду даної справи з спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін, призначено судове засідання у справі. 
20 квітня 2023 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла Заява про уточнення (збільшення) позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, в якій позивач просила стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на її користь 21789 грн. 68 коп. інфляційних втрат, 3% річних в розмірі 3896 грн. 44 коп., а всього 25686 грн. 12 коп. та судові витрати по справі у розмірі 992,40 грн., посилаючись на те, що з моменту подання позовної заяви у даній справі суттєво змінилася сума інфляційних втрат на 3% річних. 
В судове засідання позивач не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином У наданій суду заяві позивач просила розглянути справу без її участі та без фіксації процесу технічними засобами, свій позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, проти прийняття заочного рішення не заперечувала. 
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, причину неявки не повідомив. 
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України та з урахуванням заяви позивача ухвалити у даній цивільній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. 
Зважаючи на вказане, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ст. 77 ЦПК України,  належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року, ухваленим у цивільній справі № 200/1829/15-ц, провадження № 2/200/1453/15, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 були задоволені, стягнуто з ОСОБА_2 на її користь заборгованість в сумі 2500,00 гривень, 3% річних з заборгованості в сумі 112,19 гривень, втрати від інфляції в розмірі 522 гривень 50 копійок, пеню в сумі 13 650,00 гривень, понесені судові витрати в сумі 243 гривні 60 копійок, а всього 17028 гривень 28 копійок. 
Вказане рішення суду набрало законної сили 01.09.2015 року і відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені цим рішенням у вказаній цивільній справі не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи. 
Відповідно до положень ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 
На виконання зазначеного рішення Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська 02.10.2015 року було видано виконавчий лист № 200/1829/15-ц. 
У зв`язку з невиконанням рішення суду позивач звернулась з заявою та виконавчим листом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
Постановою державного виконавця від 01 квітня 2016 року було відкрито виконавче провадження № 50689399 на виконання вказаного виконавчого листа про стягнення з відповідача боргу. 
06 квітня 2018 року по ВП № 50689399 державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу з посиланням на п.7 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий лист було повернуто без виконання стягувачу. 
Постановою державного виконавця від 03 липня 2018 року було відкрито виконавче провадження № 56686342 на виконання вказаного виконавчого листа про стягнення з відповідача боргу.
17 грудня 2019 року по ВП № 56686342 державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу з посиланням на п.7 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий лист було повернуто без виконання стягувачу. 
Постановою державного виконавця від 06 квітня 2020 року було відкрито виконавче провадження № 61711260 на виконання вказаного виконавчого листа про стягнення з відповідача боргу; в подальшому по даному виконавчому провадженню державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу, виконавчий лист було повернуто без виконання.
Постановою державного виконавця від 28 липня 2021 року було відкрито виконавче провадження № 66290635 на виконання вказаного виконавчого листа про стягнення з відповідача боргу.
Вбачається, що станом на час звернення до суду та на час розгляду справи судом виконавче провадження № 66290635 відкрито, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року не виконано, жодного стягнення з відповідача за весь час виконавчих проваджень не було, що не спростовано відповідачем, наслідком чого є завдання позивачу інфляційних збитків, в зв`язку з чим вона звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду. 
У позові позивач просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати, заподіяні простроченням виконання грошового зобов`язання за рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27.05.2015 року у справі № 200/1829/15-ц, провадження № 2/200/1453/15, за весь час прострочення, а саме 21789 грн. 68 коп. інфляційних втрат, 3% річних в розмірі 3896 грн. 44 коп., а всього 25686 грн. 12 коп. 
Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
Таким чином, відповідач ОСОБА_2 має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року, ухваленим у цивільній справі №200/1829/15-ц. Грошове зобов`язання про стягнення грошових коштів за вказаним рішенням суду на даний час відповідачем не виконано.
З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.
Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.
Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.
Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з них судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. 
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.
Відповідач ОСОБА_2 знав про грошове зобов`язання, що підтверджується ухваленим Бабушкінський районним судом м. Дніпропетровська рішенням від 27.05.2015 року у цивільній справі №200/1829/15-ц, та порушив вказане грошове зобов`язання, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.
Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.
Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.
Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання.
Саме таку висловлено правову позицію щодо застосування положень статті 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. 
Таким чином, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат на грошові кошти за неналежне виконання судового рішення, що узгоджується з зазначеними вище нормами матеріального права. 
Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суд враховує, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). 
Відповідно до розрахунків, наданих позивачем і не спростованих відповідачем,  інфляційні втрати, заподіяні простроченням виконання грошового зобов`язання за рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська у справі № 200/1829/15-ц від 27.05.2015 року за весь час прострочення (з 01.09.2015 року по 17.04.2023 року) складають суму 21789 грн. 68 коп., а також три проценти річних від простроченої суми складають суму 3896 грн. 44 коп., а всього 25 686 грн. 12 коп. і ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
Будь-яких доказів в спростування позовних вимог позивача відповідачем суду не надано.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, ухвалюючи рішення у даній справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). 
У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати по справі - сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 992 гривні 40 коп. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 141, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, - 
В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , інфляційні втрати, заподіяні простроченням виконання грошового зобов`язання за рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська у справі № 200/1829/15-ц від 27 травня 2015 року у розмірі 21 789 гривень 68 копійок, 3% річних в розмірі 3896 гривень 44 копійки, а загалом 25 686 гривень 12 копійок (двадцять п`ять тисяч шістсот вісімдесят шість гривень дванадцять копійок). 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , понесені витрати по справі - сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 992 гривні 40 копійок ( дев`ятьсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).  
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя      Т.О. Кудрявцева