ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/2540/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

секретар судового засідання - Денисюк І. Г., 
за участю представників:
прокуратури - Готка Ю. О.,
відповідачів - Поліщук О. С., Медвідь Ю. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Автосвіт"
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 (судді: Скрипчук О. С. - головуючий, Матущак О. І., Кравчук Н. М.) і рішення Господарського суду Львівської області від 11.06.2025 (суддя Гоменюк З. П.) у справі
за позовом керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова 
до Львівської міської ради, Обслуговуючого кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Автосвіт"
про визнання недійсними рішень, скасування державної реєстрації прав, припинення речового права,
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог і підстав позову
1.1. У серпні 2021 року керівник Франківської окружної прокуратури м. Львова (далі - прокурор) в інтересах держави звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом (з урахуванням змін) до Львівської міської ради (далі - Львівська міськрада), Обслуговуючого кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Автосвіт" (далі - ОК "ГБК "Автосвіт"), Рясне-Руської сільської ради (далі - Рясне-Руська сільрада) про (1) визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільради від 19.05.2020 № 3698 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок" (далі - рішення від 19.05.2020); (2) визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільради від 12.11.2020 № 4835 "Про передачу у власність ОК "ГБК "Автосвіт" земельної ділянки" (далі - рішення від 12.11.2020); (3) скасування державної реєстрації права власності ОК "ГБК "Автосвіт" на земельну ділянку, кадастровий номер 4610136300:06:012:0010, площею 3,2914 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2095911246101, номер запису про право власності/довірчої власності: 39388086; (4) припинення речового права - права приватної власності ОК "ГБК "Автосвіт" на земельну ділянку, кадастровий номер 4610136300:06:012:0010, площею 3,2914 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2095911246101, номер запису про право власності/довірчої власності 39388086. 
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані обставинами незаконної передачі безоплатно у власність кооперативу спірної земельної ділянки. 
1.3. Львівська міськрада у відзиві на позов підтримала позовні вимоги прокурора, посилаючись, зокрема, на те, що передача земель під об`єктами природно-заповідного фонду у приватну власність суперечить законодавству. Також відповідач вказував на те, що до він з 29.12.2020 є правонаступником Рясне-Руської сільради.
1.4. ОК "ГБК "Автосвіт" заперечив проти позову, стверджуючи, зокрема, про відсутність доказів і відомостей про реєстрацію ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща", незавершення процедури створення такого заказника; відсутність доказів приналежності спірної земельної ділянки до категорії земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; необґрунтованість підстав представництва прокурором інтересів держави у наведеному випадку; помилковості обраного прокурором способу захисту, адже вимоги про повернення спірної земельної ділянки не заявлено.
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.03.2024 закрито провадження у справі в частині вимог до Рясне-Руської сільради у зв`язку із припиненням як юридичної особи в результаті її реорганізації шляхом приєднання до Львівської міськради як правонаступника.
2.2. Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.06.2025, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.01.2026, позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним рішення Рясне-Руської сільради від 12.11.2020 і скасовано державну реєстрацію права власності ОК "ГБК "Автосвіт" на спірну земельну ділянку. У задоволенні позову в частині вимоги про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільради від 19.05.2020 відмовлено. Закрито провадження у справі в частині вимоги про припинення речового права - права приватної власності ОК "ГБК "Автосвіт" на спірну земельну ділянку.
2.3. Місцевий господарський суд, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність підстав представництва прокурором як самостійним позивачем інтересів держави в суді при зверненні з цим позовом, оскільки органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є саме Львівська міськрада, яка може бути лише відповідачем, зважаючи на прийняття нею рішення всупереч закону та інтересам держави. Вирішуючи спір по суті, суд виходив із того, що спірна земельна ділянка накладається на земельну ділянку ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща" і будівництво гаражів на території заказника не відповідає законодавству, що свідчить про порушення прав територіальної громади м. Львова та наявність підстав для визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільради від 12.11.2020. Відповідно до розділу ІІ Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 (чинним на час виникнення спірних правовідносин), для будівництва індивідуальних гаражів і колективного гаражного будівництва надаються земельні ділянки з кодом КВЦПЗ 02.05 та 02.06 відповідно, що належать до категорії земель житлової та громадської забудови, проте оспорюваним рішенням надано кооперативу земельну ділянку, яку віднесено до іншої категорії земель (промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення). Частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України не передбачено можливості безоплатної передачі обслуговуючому кооперативу для будівництва та обслуговування гаражів на неконкурентних засадах земельних ділянок із земель запасу за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам. Водночас, як зазначили суди, відповідачами не доведено, що при прийнятті органом місцевого самоврядування рішення від 12.11.2020 здійснювалося дослідження обґрунтованості передання ОК "ГБК "Автосвіт" у складі трьох засновників земельної ділянки саме для будівництва та обслуговування гаражів і саме в розмірі 3,2914 га, водночас тільки лише наявність у юридичної особи статусу гаражно-будівельного кооперативу не є визначальною умовою для безоплатної передачі йому у власність на підставі статті 41 Земельного кодексу України земельної ділянки довільного розміру (відповідний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13.09.2022 у справі № 906/260/21). Позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності ОК "ГБК "Автосвіт" на спірну земельну ділянку є похідною та підлягає задоволенню з огляду на положення частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Крім того, оспорюванне прокурором у цілому рішення Рясне-Руської сільради від 19.05.2020, яким було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, не стосується прав та обов`язків учасників цієї справи і спору щодо передачі речових прав на спірну земельну ділянку, а оскільки прокурор не доводить як допущення сільрадою певних порушень законодавства при прийнятті зазначеного рішення, так і порушення ним прав територіальної громади, то позовні вимоги в цій частині, за висновком суду, є безпідставними.
Поза тим, суд першої інстанції, звернувши увагу на викладення законодавцем норм частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у новій редакції (чинній із 22.07.2023), прийняв відмову прокурора від позову в частині вимоги про припинення речового права - права приватної власності ОК "ГБК "Автосвіт" на спірну земельну ділянку, оформлену відповідною заявою, та закрив провадження у справі в цій частині позову.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
3.1. Не погоджуючись із рішенням і постановою судів попередніх інстанцій, ОК "ГБК "Автосвіт" звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 і рішення Господарського суду Львівської області від 11.06.2025 у цій справі та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.
На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, наголошує на неправильному застосуванні та порушенні судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, стверджуючи, що судами попередніх інстанцій не враховано висновків (1) щодо застосування положень частини 3 статті 46, статті 162 Господарського процесуального кодексу України, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2021 у справі № 520/11672/19 та в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 990/64/22 щодо недопустимості одночасної зміни предмета і підстав позову, внаслідок чого суд у межах існуючого провадження фактично розглянув новий позов після доповнення підстав позову та відмови прокурора від однієї майнової вимоги; (2) щодо застосування статті 53 Господарського процесуального кодексу України та частин 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" в подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 923/787/18, від 20.03.2019 у справі № 905/1135/18, від 25.08.2020 у справі № 910/12285/18, від 26.10.2021 у справі № 906/260/21, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 05.12.2018 у справі № 923/129/17, від 20.03.2019 у справі № 905/1135/18, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 стосовно наділення органів Держгеокадастру України повноваженнями здійснювати функції держави в земельних правовідносинах, зокрема звертатися до суду з позовами про визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій (в тому числі земель несільськогосподарського призначення) і форм власності, внаслідок чого суди безпідставно констатували відсутність компетентного органу в спірних правовідносинах; (3) щодо застосування статті 41 Земельного кодексу України, викладеного у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.12.2024 у справі № 914/33/24, від 30.05.2018 у справі № 910/9373/17; (4) щодо застосування частини 5 статті 164 Господарського процесуального кодексу України, статті 21 Закону України "Про прокуратуру", викладеного у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 704/1233/17 стосовно того, що прокурор здійснює представництво інтересів держави як особливий вид процесуального представництва та підтверджує свої повноваження службовим посвідченням; (5) щодо застосування принципу "належного урядування" в подібних правовідносинах, викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 466/2086/14-ц, від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18, від 03.08.2022 у справі № 910/9627/20, рішень Європейського cуду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.08.2010 "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine), від 16.02.2017 у справі "Кривенький проти України" (Kryvenkyy v. Ukraine), від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" (Stretch vs. The United Kingdom), від 24.10. 2024 у справі "Дроздик та Мікула проти України" (Drozdyk and Mikula v. Ukraine) стосовного того, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються зокрема кооперативу як добросовісного набувача; (6) щодо застосування статей 69, 86, 98, 104 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 1, 7, 8, 10 Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах", затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 № 3505/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.12.2011 за № 1431/20169, статті 15 Закону України "Про державний земельний кадастр", частини 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд", викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.06.2021, від 12.02.2020 у справі № 910/21067/17, від 16.07.2024 у справі № 910/7328/23 щодо оцінки судом висновку експерта, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 щодо встановлення обставин накладення земельної ділянки; (7) щодо застосування статей положень статей 13, 16 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 446/478/19, в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.03.2025 у cправі № 927/6/24 стосовно способу захисту у виді витребування земельної ділянки (її ідентифікованої частини); (8) щодо застосування норми частини 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" в подібних правовідносинах в контексті необхідності встановлення меж території об`єкта природно-заповідного фонду місцевого значення в натурі (на місцевості), викладеного в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.03.2025 у справі № 340/3096/23; (9) щодо застосування принципу venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17.
3.2. Від Львівської обласної прокуратури надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому прокурор просить залишити без змін оскаржені у справі судові рішення як законні та обґрунтовані та відмовити у задоволенні касаційної скарги.
3.3. Львівська міська рада у відзиві на касаційну скаргу також заперечила проти її задоволення та просила залишити без змін оскаржені судові рішення у справі.
4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.
4.2. Як установили попередні судові інстанції та свідчать матеріали справи, ухвалою Львівської міськради від 16.11.2017 № 2588 затверджено меморандум про порозуміння між Львівською міськрадою та Рясне-Руською сільрадою від 03.11.2017, метою якого є вирішення багаторічного конфлікту між містом і селом, спричиненого непорозумінням у частині погодження меж міста і села від 1988 року.
Згідно з ухвалою Львівської міськради від 14.02.2019 № 4647 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова, орієнтовною площею 209,0 га (території, які межують з Рясне-Руською сільрадою), включно з ділянкою № 15, площею 91,1650 га, кадастровий номер 4610136300:06:012:0003, (16.00 землі запасу) за рахунок земель запасу промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (пункт 1.13).
Відповідно до пункту 2 цієї ухвали доручено Львівській міськраді зареєструвати речове право на земельні ділянки, передати ці ділянки комунальної власності до земель державної власності, підписати акт приймання передачі із Львівською обласною державною адміністрацією (далі - Львівська ОДА), якій рекомендовано розглянути питання прийняття у державну власність цих ділянок з подальшою передачею у комунальну власність територіальної громади Рясне-Руської сіль ради.
На виконання вказаної ухвали 25.09.2019 Львівський міський голова і голова Львівської ОДА підписали акт передачі приймання земельних ділянок з комунальної власності територіальної громади м. Львова до державної власності.
Крім цього, 14.02.2019 Львівська міськрада прийняла ухвалу № 4697 "Про надання згоди на створення об`єкта природно-заповідного фонду ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща", якою орган місцевого самоврядування надав свою згоду на створення об`єкта природно-заповідного фонду - ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща" на території Львівської міськради, площею 58,8 га, за рахунок земель міста Львова, що не надані у власність або користування.
Прийняттю зазначеного рішення передували клопотання мешканців міста Львова про необхідність створення ландшафтного заказника від 21.12.2016, лист Міністерства екології та природних ресурсів України від 29.12.2016, ухвала міськради від 23.03.2017 про підтримку петиції про необхідність створення ландшафтного заказника, лист Департаменту містобудування від 21.03.2019 з клопотанням про підготовку та винесення на розгляд сесії Львівської обласної ради проєкту рішення про створення об`єкта природно-заповідного фонду, затверджений звіт про виконання послуг щодо проєкту створення об`єкта природно-заповідного фонду ландшафтного заказника "Торфовище Білогорща" за договором від 09.06.2017 з Департаментом містобудування Львівської міськради, лист Інституту екології Карпат про коригування проєкту створення об`єкта заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща" від 01.10.2018.
Рішенням Зимноводівської сільської ради від 28.05.2019 № 260 погоджено створення об`єкта природно-заповідного фонду ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща" на території Зимноводівської сільської ради, площею 33,2 га, за рахунок земель запасу, що не передані у власність або користування.
Згідно з рішенням Львівської обласної ради від 29.10.2019 № 907 "Про оголошення ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща" передбачено з метою збереження унікальних торфово-болотних комплексів на Головному європейському вододілі з найглибшим у регіоні заляганням покладів торфу, унікальних фітоценозів рідкісних та зникаючих видів місцевої флори, а також підтримання біорізноманіття регіону, оголосити ландшафтний заказник місцевого значення "Торфовище Білогорща" орієнтовною площею 92,0 га (без вилучення в землевласника/землекористувача), зокрема на території Львівської міськради площею 58,8 га за рахунок земель м. Львова і Зимноводівської сільської рада площею 33,2 га за рахунок земель запасу (пункт 1). Доручено Львівській міськраді і Зимноводівській сільській раді винести в натуру (на місцевість) межа ландшафтного заказника та позначити його державними знаками встановленого взірця (пункт 2), забезпечити охорону та збереження ландшафтного заказника місцевого значення (пункт 4), а Департаменту екології та природних ресурсів Львівської ОДА - передати під охорону з оформленням охоронних зобов`язань ландшафтний заказник Львівській міськраді та Зимноводівській сільській раді (пункт 3).
Як свідчать дані з Державного реєстру прав на нерухоме майно, 19.12.2019 за Рясне-Руською сільрадою зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку, площею 91,165 га, кадастровий номер 4610136300:06:012:0003, яка належить до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, з цільовим призначенням 16.00 землі запасу. Вказану земельну ділянку передано до земель комунальної власності Рясне-Руської сільради згідно з розпорядженням Львівської ОДА від 15.12.2019 № 1483/0/5-19, а 03.06.2020 право власності погашено з підстав поділу об`єкта.
До цього власниками вказаної земельної ділянки були Львівська міськрада (19.03.2019) і Львівська ОДА (29.11.2019).
Рішенням Рясне-Руської сільради від 03.01.2020 № 3432 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання щодо восьми земельних ділянок, у тому числі й стосовно ділянки, кадастровий номер 4610136300:06:012:0003, яку дозволено поділити на 13 земельних ділянок.
Рішенням Рясне-Руської сільради від 19.05.2020 вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, площею 91,165 га, на 13 земельних ділянок, серед яких ділянка № 9, площею 3,2914 га, кадастровий номер 4610136300:06:012:0010 (пункт 1); зареєструвати право комунальної власності за Рясне-Руською сільрадою на 13 земельних ділянок (пункт 2); надати дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою для зміни цільового призначення земельних ділянок № 1-№ 10 з КВЦПЗ 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) на КВЦПЗ 01.05 для індивідуального садівництва (пункт 3); змінити функцію використання земель в межах категорії (землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення) на земельні ділянки № 11-№ 13 з КВЦПЗ 16.00 землі запасу на КВЦПЗ 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для розміщення та обслуговування гаражного кооперативу (пункт 4).
20.05.2020 відділ у м. Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (далі - ГУ Держгеокадастру) зареєстрував земельну ділянку, кадастровий номер 4610136300:06:012:0010, площею 3,2914 га, з цільовим призначенням 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам).
У 2020 році Товариство з обмеженою відповідальністю "Галгеокадастр" склало технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок №№ 1- 13, у тому числі спірної земельної ділянки. Зокрема складено перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути та відображено код обмеження 03 санітарно-захисна зона навколо об`єкта.
Рішенням Рясне-Руської сільради від 05.11.2020 № 4602 відмовлено в погодженні Положення "Про ландшафтний заказник місцевого значення "Торговище Білогорща" на території Рясне-Руської сільради та у прийнятті охоронного зобов`язання стосовно заказника, площею 58,8 га.
Згідно з рішенням Рясне-Руської сільради від 12.11.2020 передано ОК "ГБК "Автосвіт" земельну ділянку (територія, що межує з Рясне-Руською сільською радою) площею 3,2914 га, кадастровий номер 4610136300:06:012:0010, у власність для будівництва та обслуговування гаражів (код КВЦПЗ 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, із земель запасу, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам. Зобов`язано кооператив забезпечити виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку та зареєструвати їх відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цілодобовий доступ до існуючих на території ділянки інженерних мереж для їх ремонту та обслуговування, дотримуватись правил використання земель в охоронній зоні згідно з вимогами інженерних служб міста і не чинити перешкод при будівництві нових інженерних мереж.
20.11.2020 на підставі рішення Рясне-Руської сільради від 12.11.2020 ОК "ГБК "Автосвіт" зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4610136300:06:012:0010, площею 3,2914 га, яка раніше перебувала у комунальній власності Рясне-Руської сільради.
Відповідно до ухвали Львівської міськради від 29.12.2020 № 6 "Про функціонування Львівської міської територіальної громади" визначено Львівську міську територіальну громаду правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, територія яких включена до території Львівської міської територіальної громади, а саме Брюховицької, Винниківської, Рудненської, Грибовицької (Жовківський район), Грядівської (Жовківський район), Дублянської міської ради (Жовківський район), Зашківської (Жовківський район), Малехівської (Жовківський район), Лисиничівської (Пустомитівський район), Рясне-Руської (Яворівський район) відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".
Згідно з ухвалою Львівської міськради від 29.12.2020 № 7 "Про припинення місцевих рад шляхом приєднання до Львівської міської ради" припинено шляхом приєднання до Львівської міськради Рясно-Руську сільраду (код ЄДРПОУ 04373138). Встановлено, що Львівська міськрада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків місцевих рад, зазначених у пункті 1 цієї ухвали, в тому числі Рясне-Руської сільради - з 29.11.2020.
Львівська міськрада ухвалою від 20.05.2021 затвердила передавальний акт Рясне-Руської сільради від 12.05.2021.
Відповідно до витягу із Державного земельного кадастру, сформованого 06.09.2021, цільове призначення спірної земельної ділянки - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, а вид використання - для розміщення та обслуговування гаражного кооперативу; дата державної реєстрації права відповідача - 20.11.2020, вид обмеження - санітарно-захисна зона навколо об`єкта, зареєстрована 17.10.2012.
Згідно з відповіддю ГУ Держгеокадастру від 23.09.2021, наданою на адвокатський запит Ю. Гавелко, за даними Управління в Яворівському районі ГУ Держгеокадастру станом на 01.01.2016 на території колишньої Рясне-Руської сільради земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, не обліковувалися.
У листі від 18.10.2021 Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради зазначило, що з 2010 року і на час прийняття оспорюваних рішень чинною була ухвала Львівської міськради від 30.09.2010 № 3924 "Про затвердження містобудівної документації "Корегування генерального плану м. Львова" ІІ-стадія. Генеральний план". Зміни до чинного генерального плану м. Львова не вносилися.
Відповідно до експертного висновку № 41, складеному 02.07.2021 за матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42021140000000198, межі земельних ділянок, кадастрові номери 4610136300:06:012:0009, 4610136300:06:012:0010 (спірна земельна ділянка), 4610136300:06:012:0012, 4610136300:06:012:0013, 4610136300:06:012:0014 накладаються на межі земельної ділянки, визначені у проєкті створення ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща" та координатах меж заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща", що були визначенні при виготовлені проєкту створення заказника.
Водночас у експертному висновку від 01.02.2022, складеному також у межах кримінального провадження, зазначено, що земельна ділянка, кадастровий номер 4610136300:06:012:0010 (спірна земельна ділянка), віднесена до земельних ділянок, межі яких частково накладаються на межі земельної ділянки ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща", згідно з планом меж проекту створення ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща", за координатами меж проєкту створення заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща" (система координат СК-63 зона 1, точність визначення відповідає масштабу 1:25000).
Згідно з відповіддю Державного підприємства державного інституту проектування міст "Містопроект" від 23.02.2022 земельна ділянка, кадастровий номер 4610136300:06:012:0010, відповідно до генплану м. Львова та зонінгу Залізничного району знаходиться в межах озеленених територій (озеленені санітарно-захисні зони) та в межі діючого станом на 22.10.2020 генплану с. Рясне-Руська Яворівського району не входила.
Управління архітектури та урбаністики у листі від 28.08.2018 також повідомляє, що відповідно до плану зонування території Залізничного району, затвердженого 21.05.2015, земельна ділянка розташована в межах функціональної зони Р3 зона озеленених територій, в межах функціональної зони Л1 - озеленені території та частково в межах функціональної зони ТР2 зона транспортної інфраструктури.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.07.2023 у справі № 380/23540/21 (за участю ОК "ГБК "Автосвіт" і Львівської міськради), залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2023 та постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07.03.2025, відмовлено в задоволенні позову ОК "ГБК "Автосвіт", Обслуговуючого кооператива "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап", Товариства з обмеженою відповідальністю "Галтекс-Брухт", Обслуговуючого кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Автомеханік", Обслуговуючого кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Сілвер Авто" про визнання протиправним і скасування рішення Львівської обласної ради від 29.10.2019 № 907 "Про оголошення ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща".
Зазначеними судовими рішеннями встановлено, зокрема, ті обставини, що ландшафтний заказник місцевого значення "Торфовище Білогорща" був створений 29.10.2019 рішенням Львівської обласної ради, тоді як належні позивачам на праві власності земельні ділянки набуті у власність у період вересня-листопада 2020 року, а тому позивачі знали або мали можливість дізнатися про особливості використання земельних ділянок, які знаходяться на території ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща". 
4.3. Предметом позову у цій справі є вимоги прокурора, заявлені в інтересах держави, про визнання недійсним рішень Рясне-Руської сільради від 19.05.2020 і від 12.11.2020, скасування державної реєстрації права власності ОК "ГБК "Автосвіт" на спірну земельну ділянку та припинення речового права - права приватної власності ОК "ГБК "Автосвіт" на таку земельну ділянку. 
4.4. Рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції, позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення Рясне-Руської сільради від 12.11.2020 і скасовано державну реєстрацію права власності ОК "ГБК "Автосвіт" на спірну земельну ділянку. У задоволенні позову в частині визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільради від 19.05.2020 відмовлено. У зв`язку з відмовою прокурора від позову в частині вимоги про припинення речового права - права приватної власності ОК "ГБК "Автосвіт" на спірну земельну ділянку судом закрито провадження у справі в означеній частині.
4.5. Загалом в основу висновків судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову покладено встановлені обставини порушення вимог закону при передачі у приватну власність спірної земельної ділянки, розташованої у межах природно-заповідного фонду - ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща". Зокрема, за висновками судів, спірна земельна ділянка накладається на земельну ділянку ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща", що підтверджується експертними висновками, який (заказник) було створено згідно з рішенням Львівської обласної ради від 29.10.2019 № 907 "Про оголошення ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща", тобто ще до прийняття Рясне-Руською сільрадою оспорюваного рішення від 12.11.2020, на виконання якого спірну земельну ділянку було незаконно передано безоплатно в приватну власність кооперативу з метою будівництва гаражів, оскільки імперативною нормою частини 4 статті 83 Земельного кодексу України передбачено неможливість передачі в приватну власність земель комунальної власності під об`єктами природно-заповідного фонду, що свідчить про порушення прав територіальної громади м. Львова. Заявлений прокурором позов про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким відчужено спірну земельну ділянку, та про скасування державної реєстрації речового права щодо незаконно відчуженої земельної ділянки призведе до можливості відновлення порушеного права до того стану, який існував до моменту його порушення сільрадою та за наявних у цій справі обставин є ефективним і належним.
4.6. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
4.7. Верховний Суд, переглянувши оскаржені судові рішення у межах доводів і вимог касаційної скарги, погоджується із висновком судів попередніх інстанцій щодо часткового задоволення позову з огляду на таке.
4.8. Статтями 43 і 44 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття рішення Рясне-Руської сільради від 12.11.2020) унормовано, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Згідно з частиною 2 статті 45 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом. 
Відповідно до абзацу 3 преамбули та частини 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною. На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
За змістом положень статті 9 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища. Встановлені частиною 1 цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів.
Згідно з пунктом "в" частини 4 статті 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом. 
Таким чином, вказаною імперативною нормою встановлено законодавчу заборону передачі земель комунальної власності під об`єктами природно-заповідного фонду в приватну власність, за винятком випадків, прямо передбачених законом.
У свою чергу, у частині 1 статті 41 Земельного кодексу України, яка міститься в главі 6 цього Кодексу ("Землі житлової та громадської забудови"), закріплено, що житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.
Проте зазначена норма не містить застереження щодо можливості передачі житлово-будівельним і гаражно-будівельним кооперативам у власність земельних ділянок для житлового і гаражного будівництва за рахунок земель комунальної власності під об`єктами природно-заповідного фонду, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність і можуть використовуватися з метою, чітко визначеною статтею 9 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", зокрема, природоохоронною, науково-дослідною, оздоровчою, рекреаційною, освітньо-виховною, моніторингу навколишнього природного середовища.
У пунктах 8.4, 8.6 постанови від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування положень статей 387, 388, 391 Цивільного кодексу України (стосовно визначення ефективного способу захисту прав держави або територіальної громади на земельну ділянку природно-заповідного фонду) в подібних правовідносинах:
1) держава або територіальна громада не втрачають володіння земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, які за законом не можуть бути передані в приватну власність, у разі такого їх передання фізичним або юридичним особам і державної реєстрації за ними права власності. У цих випадках слід усувати перешкоди у користуванні відповідною земельною ділянкою (стаття 391 Цивільного кодексу України) шляхом її повернення власникові, а не витребовувати із незаконного володіння останнього набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України);
2) зайняття фізичними та юридичними особами земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, не пов`язане із позбавленням власника цих ділянок володіння ними. Вказане стосується і тих випадків, коли право приватної власності на земельні ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення було зареєстровано на підставі неправомірних рішень про передачу таких земель у власність фізичних чи юридичних осіб. Такі рішення не створюють ті юридичні наслідки, на які вони спрямовані. Вимогу про усунення перешкод державі чи відповідній територіальній громаді у користуванні чи розпорядженні такими земельними ділянками можна заявити впродовж усього часу, поки триває відповідне порушення.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку (який був урахований судом апеляційної інстанції), що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Закону України "Про природно-заповідний фонд України" потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку (такий підхід не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельних ділянок водного фонду у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц). За таких умов ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов. 
При цьому в пункті 11.10 постанови від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди.
Разом із тим у пункті 123 постанови від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що обраний прокурором спосіб захисту шляхом оскарження рішення (наказу) уповноваженого органу про передачу земельної ділянки в комунальну власність безпосередньо передбачений у пункті 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та, за встановлених судами конкретних обставин справи, є достатнім і ефективним у спірних правовідносинах, відповідає правовій природі відносин учасників спору. З урахуванням обставин, з якими прокурор пов`язував порушення прав та інтересів держави (наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку), скасування рішення уповноваженого органу, яке продовжує діяти як підстава виникнення та існування права комунальної власності і внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, саме лише призведе до усунення порушення прав держави на особливо цінні об`єкти археологічної спадщини.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що з наведеними усталеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду узгоджується висновок апеляційного господарського суду про обрання прокурором належного та ефективного способу захисту прав територіальної громади м. Львова, зважаючи на те, що скасування рішення Рясне-Руської сільради від 12.11.2020, яке продовжує діяти як правовстановлюючий документ, на підставі якого виникає право власності ОК "ГБК "Автосвіт" і вноситься відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, призводить до усунення порушення права територіальної громади на землі природно-заповідного фонду, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність. 
Дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, попередні судові інстанції установили обставини розташування спірної земельної ділянки в межах природно-заповідного фонду - ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща", створеного згідно з рішенням Львівської обласної ради від 29.10.2019 № 907 "Про оголошення ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща", тобто ще до прийняття Рясне-Руською сільрадою оспорюваного рішення від 12.11.2020, на виконання якого спірну земельну ділянку було незаконно передано безоплатно в приватну власність кооперативу для будівництва гаражів, а тому дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині вимог про визнання недійсним зазначеного рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності ОК "ГБК "Автосвіт" на спірну земельну ділянку. 
Заявлений прокурором позов про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким незаконно відчужено земельну ділянку, та про скасування державної реєстрації речового права щодо такої незаконно відчуженої земельної ділянки як негаторний є належним та ефективним способом захисту порушених прав та інтересів держави, оскільки зайняття фізичними та юридичними особами земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення не пов`язане із позбавленням власника цих ділянок володіння ними. Вказане стосується й тих випадків, коли право приватної власності на земельні ділянки природно-заповідного фонду було зареєстровано на підставі неправомірних рішень про передачу таких земель у власність фізичних чи юридичних осіб, позаяк такі рішення не створюють ті юридичні наслідки, на які вони спрямовані (схожий висновок сформульовано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц). Позов в означеній частині переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням, адже таке зумовлюється, зокрема, особливим статусом цієї ділянки. З огляду на вказане у втручанні держави у право мирного володіння кооперативом земельною ділянкою для будівництва гаражів на території об`єкта природно-заповідного фонду є легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами.
Суди попередніх інстанцій врахували, що преюдиціальний факт створення ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща" встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.07.2023 у справі № 380/23540/21 (за участю ОК "ГБК "Автосвіт" і Львівської міськради), залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2023 та постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07.03.2025. Цими судовими рішеннями відмовлено в задоволенні позову ОК "ГБК "Автосвіт", ОК "ГБК "Пікап", ТОВ "Галтекс-Брухт", ОК "ГБК "Автомеханік", ОК "ГБК "Сілвер Авто" про визнання протиправним і скасування рішення Львівської обласної ради від 29.10.2019 № 907 "Про оголошення ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща", але при цьому встановлено ті істотні обставини, що ландшафтний заказник місцевого значення "Торфовище Білогорща" було створено 29.10.2019 рішенням Львівської обласної ради, тоді як належні позивачам на праві власності земельні ділянки набуті у власність упродовж вересня-листопада 2020 року, а тому позивачі у справі № 380/23540/21 знали або мали можливість дізнатися про особливості використання земельних ділянок, які розташовані на території ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща".
Водночас суд першої інстанції, звернувши увагу на викладення законодавцем норм частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у новій редакції (чинній із 22.07.2023), на підставі пункту 1 частини 2 статті 46 та пункту 4 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України правомірно прийняв відмову прокурора від позову в частині вимоги про припинення речового права - права приватної власності кооперативу на спірну земельну ділянку, оформлену заявою від 06.01.2025, та закрив провадження у справі в цій частині позову.
Разом із тим, Верховний Суд погоджується з відмовою судів в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільради від 19.05.2020, яким було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, оскільки, як було встановлено, оспорюване прокурором у цілому вказане рішення органу місцевого самоврядування не стосується прав та обов`язків учасників цієї справи і спору щодо передачі речових прав на спірну земельну ділянку, а оскільки прокурор не доводить як допущення сільрадою певних порушень законодавства при прийнятті зазначеного рішення, так і порушення ним (рішенням) прав територіальної громади, то позовні вимоги в цій частині є безпідставними. До того ж пунктом 2 оспорюваного рішення передбачено зареєструвати за сільрадою право комунальної власності на 13 земельних ділянок, у тому числі спірну земельну ділянку, що виключає порушення прав територіальної громади м. Львова, позаяк із 29.11.2020 Львівська міськрада є правонаступником Рясне-Руської сільради, про що вказувалося вище.
4.9. Як уже зазначалося, ОК "ГБК "Автосвіт" оскаржило судові рішення у цій справі до Верховного Суду, посилаючись на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
4.10. Надаючи оцінку визначеній скаржником у касаційній скарзі підставі касаційного оскарження - неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, Верховний Суд виходить із такого. 
За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі. Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. 
Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
4.11. Проаналізувавши висновки, які викладені у перелічених скаржником постановах Верховного Суду, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що здійснене господарськими судами попередніх інстанцій правозастосування та висновки, наведені в оскаржуваних у цій справі судових рішеннях про задоволення позову в частині визнання недійсним оспорюваного рішення та скасування державної реєстрації речового права, не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.
4.12. Так, колегія суддів відхиляє аргументи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування положень частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України стосовно недопустимості одночасної зміни предмета і підстав позову, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2021 у справі № 520/11672/19 та в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 990/64/22, з огляду на таке.
За змістом принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленого в статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
У частині 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (юридичне обґрунтування позову) - юридичну кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (такий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20, від 12.10.2021 у справі № 910/17324/19).
Таким чином, відмова позивача від позову (всіх або частини позовних вимог) та зміна ним предмета або підстав позову є окремими процесуальними правами позивача, які не слід ототожнювати (про що обґрунтовано вказав суд апеляційної інстанції), чим спростовується безпідставне твердження скаржника про те, що апеляційний господарський суд не взяв до уваги доводи апелянта щодо розгляду судом першої інстанції в межах існуючого провадження фактично нового позову після доповнення підстав позову в частині визнання недійсними актів органу місцевого самоврядування та відмови прокурора від позовної вимоги майнового характеру (про припинення права приватної власності кооперативу на спірну земельну ділянку).
У пунктах 60 і 62 постанови від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що: 1) оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом; 2) заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.
Близькі за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20, від 30.08.2021 у справі № 520/11672/19.
При цьому, ухвалюючи постанову від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20, Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач у заяві про зміну предмета позову змінив лише позовні вимоги, а підстави позову не змінив, лише доповнивши позов новими обставинами при збереженні первісних обставин, що не може свідчити про зміну підстав позову.
Натомість, як свідчать матеріали цієї справи, що розглядається, зокрема зміст заяв прокурора про зміну (доповнення) підстав позову та про відмову від позову в частині вимоги про припинення права приватної власності кооперативу на спірну земельну ділянку, позивач у цих заявах одночасно не змінював предмет і підстави позову, адже не зазначав у них нової самостійної матеріально-правової вимоги (або вимог), а лише обмежився доповненням позову новими обставинами при збереженні первісних обставин. 
Щодо посилань скаржника на неврахування апеляційним господарським судом висновку, викладеного в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 990/64/22, якою розгляд справи було відкладено, то колегія суддів їх не бере до уваги, оскільки за змістом частини 4 статті 236 Господарського процесуального України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як ухвали Верховного Суду не є джерелом правозастосовчої практики у розумінні цієї правової норми (аналогічний висновок викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 922/787/20, від 17.09.2024 у справі № 922/1782/21, від 05.12.2024 у справі № 906/1203/23, від 14.01.2025 у справі № 904/6186/23, від 02.04.2025 у справі № 916/2608/23).
4.13. Також колегія суддів відхиляє як необґрунтовані посилання скаржника на неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування статті 53 Господарського процесуального кодексу України та частин 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" в подібних правовідносинах, викладених у перелічених ним у касаційній скарзі постановах, щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в суді (зокрема щодо наділення органів Держгеокадастру України (у наведеному випадку ГУ Держгеокадастру у Львівській області) повноваженнями здійснювати функції держави в земельних правовідносинах та, відповідно, звернення до суду з позовом у випадку виявлення порушень земельного законодавства) з огляду на таке.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (за позовом про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів), в якій прокурор не був самостійним позивачем, а звертався до суду в інтересах держави в особі Устинівської районної державної адміністрації Кіровоградської області та Східного офісу Державної аудиторської служби України, не міститься висновку щодо наділення органів Держгеокадастру України повноваженнями здійснювати функції держави в земельних правовідносинах, зокрема звертатися до суду з позовами про визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій (в тому числі земель несільськогосподарського призначення) і форм власності, чим спростовується безпредметне посилання скаржника на зазначену постанову. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, на яку послався апеляційний господарський суд в оскаржуваній постанові, вирішувала питання щодо наявності чи відсутності підстав для представництва інтересів держави прокурором як самостійним позивачем у разі, коли прокурор визначив орган, уповноважений здійснювати функції держави в спірних правовідносинах, одним із відповідачів, чим обґрунтував відсутність такого органу. До того ж Велика Палата Верховного Суду вирішувала виключну правову проблему щодо можливості органів Держгеокадастру звертатись із позовом до суду для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, та, зокрема, звертатися з позовами про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо зміни цільового призначення земельної ділянки.
У справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з огляду на заявлену прокурором вимогу про визнання незаконним і скасування рішення міської ради, її обґрунтування та відсутність іншого органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, прокурор правомірно визначив міську раду відповідачем у справі та обґрунтував підстави для представництва інтересів держави відсутністю органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. За обставин справи № 925/1133/18, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, органи Держгеокадастру не мають повноважень звертатись із позовом до суду, тому статусом позивача має наділятись прокурор; прокурор не повинен був попередньо, до звернення до суду, повідомляти про це Черкаську міську раду та/або Держгеокадастр.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 також зауважила, що Держгеокадастр у сфері земельних відносин може виступати у двох різних правових статусах: 1) як центральний орган виконавчої влади, до компетенції якого відноситься реалізація державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів; 2) як суб`єкт здійснення права державної власності на землю. Обсяг повноважень Держгеокадастру (зокрема і щодо звернення до суду з тим чи іншим позовом) при захисті земельних прав може відрізнятися залежно від правового статусу Держгеокадастру у спірних правовідносинах.
Згідно із частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин у справі № 925/1133/18) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
У цьому випадку Держгеокадастр здійснює повноваження як суб`єкт здійснення права державної власності на землю.
Натомість у правовідносинах, які стосуються порушення речових прав держави чи територіальної громади на земельні ділянки, Держгеокадастр України та його територіальні органи не наділені повноваженнями власника на захист відповідного права державної або комунальної форми власності (крім земель сільськогосподарського призначення державної форми власності).
Велика Палата Верховного Суду в пунктах 137, 138 постанови від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 зазначила про те, що статтею 152 Земельного кодексу України, статтею 10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", пунктом 51 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, також визначено перелік позовів, з якими Держгеокадастр має право звертатись до суду, виконуючи функції державного контролю за використанням та охороною земель. Отже, органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності - у випадках, які визначені у відповідних нормативно-правових актах, що регламентують повноваження Держгеокадастру (зокрема, з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився).
Таким чином, із метою забезпечення єдності судової практики, Велика Палата Верховного Суду уточнила висновок, викладений у пункті 50 постанови від 01.06.2021 у справі № 925/929/19, виклавши його в такій редакції:"органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності в тих випадках, коли це прямо визначено у відповідних нормативно-правових актах (зокрема, з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився)".
Також Велика Палата Верховного Суду, узагальнюючи наведені в постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 висновки щодо застосування норм права, виснувала про таке: 1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави; 2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Суд апеляційної інстанції установив, що спір у справі, що розглядається, стосується права користування земельною ділянкою несільськогосподарського призначення, в якому територіальна громада є учасником цивільних відносин та стороною спору, яка здійснює свої цивільні права та обов`язки через орган місцевого самоврядування в межах його компетенції, встановленої законом, - Львівську міськраду як правонаступника Рясне-Руської сільради, замість якої діє прокурор, а не в межах відносин, зазначених у статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель".
У контексті наведеного колегія суддів відхиляє посилання скаржника те, що з 28.04.2021 Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" Держгеокадастр нібито наділено додатковими (новими) повноваженнями, які прямо передбачають можливість контролю за дотриманням земельного законодавства органами місцевого самоврядування, адже у спірних правовідносинах органи Держгеокадастру не мають повноважень звертатися із позовом до суду, тому статусом позивача має наділятися прокурор. Органи Держгеокадастру можуть звертатися до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності - у випадках, які визначені у відповідних нормативно-правових актах, що регламентують повноваження органів Держгеокадастру (аналогічний висновок викладено в пункті 138 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18).
Водночас висновки суду апеляційної інстанції щодо доведення та обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави та обмеженість у наведеному випадку повноважень органів Держгеокадастру України здійснювати функції держави в цих спірних земельних правовідносинах відповідають висновкам, вміщеним у постанові Верховного Суду від 13.01.2026 у справі № 914/2542/21 (за позовом прокурора в інтересах держави про визнання недійсним рішень органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації прав, припинення речового права) у подібних правовідносинах (спір також стосувався незаконної безоплатної передачі у власність кооперативу для розміщення та обслуговування гаражного кооперативу земельної ділянки, розташованої в межах природно-заповідного фонду - ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща").
Щодо доводів скаржника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень частини 5 статті 164 Господарського процесуального кодексу України (документи, що додаються до позовної заяви), статті 21 Закону України "Про прокуратуру" (посвідчення прокурора) та його посилань на постанову Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 704/1233/17, то колегія суддів їх відхиляє, оскільки у вказаній справі досліджувалось питання правомірності підтвердження прокурором своїх повноважень службовим посвідченням, що не корелюється із обставинами справи, що розглядається, а отже, висновки у названій постанові є нерелевантними. Висновків щодо застосування вказаних положень Господарського процесуального кодексу України Верховний Суд у постанові від 17.03.2020 у справі № 704/1233/17 не наводив. Як зазначив Верховний Суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про залишення без розгляду позовної заяви заступника керівника Звенигородської міської прокуратури та направляючи справу до цього суду для продовження розгляду, апеляційний суд правильно виходив із того, що наведеними положеннями Цивільного процесуального кодексу України, Законом України "Про прокуратуру" не встановлено необхідності підтвердження довіреністю повноважень осіб, зазначених у статті 15 Закону України "Про прокуратуру", як представників у цивільному процесі, які діють у межах своєї компетенції. Такі особи підтверджують свої повноваження службовим посвідченням. 
4.14. Також колегія суддів відхиляє аргументи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування положень статті 41 Земельного кодексу України в подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 17.12.2024 у справі № 914/33/24, оскільки за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями правовідносини у вказаній справі та у справі, що розглядається, не є подібними з огляду на істотні відмінності в нормативно-правовому регулюванні прав та обов`язків сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин, і, як наслідок, виключає застосування вказаного скаржником правового висновку як нерелевантного для вирішення цього спору. 
У справі № 914/33/24 про визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації речового права та повернення земельної ділянки, Верховний Суд залишив без змін судові рішення попередніх судових інстанцій у справі про відмову в позові та виходив із інших встановлених судами фактичних обставин, як-то надання земельної ділянки Обслуговуючому кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Ветеран-Авто" не безоплатно у власність, а в оренду за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, і таке надання земельної ділянки певної площі відповідало як затвердженій містобудівній документації, так і дійсній необхідності у задоволенні мінімально обґрунтованих потреб 46 членів гаражно-будівельного кооперативу (учасників АТО) у забезпеченні місця для зберігання транспортного засобу (гараж).
Натомість у цій справі, в якій подано касаційну скаргу, суди, вирішуючи спір, виходили перш за все з установлених обставин розташування спірної земельної ділянки в межах ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща" як об`єкта природно-заповідного фонду, що перебуває під посиленою правовою охороною держави, і в силу законодавчої заборони, передбаченої частиною 4 статті 83 Земельного кодексу України, взагалі виключається можливість безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності в приватну власність кооперативу.
Наведене свідчить як про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, так і про їх неоднакове правове регулювання у зв`язку з чим немає підстав для висновку про подібність правовідносин у зазначених справах.
Стосовно посилань скаржника на постанову Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 910/9373/17 (предмет позову - визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування про передачу обслуговуючому кооперативу земельних ділянок для гаражного будівництва та скасування записів про право власності кооперативу на дві земельні ділянки) щодо застосування статті 41 Земельного кодексу України, то колегія суддів зазначає, що Верховний Суд залишив без змін судові рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову, виходячи з того, що проєкт землеустрою та оспорюване рішення не містять жодних даних щодо необхідності забезпечення 20 членів обслуговуючого кооперативу умовами для зберігання транспортних засобів (їх наявності, кількості тощо), а також обґрунтувань розміру земельних ділянок, які необхідні для цих цілей (площею 0,2622 га та 0,5600 га), що загалом складає 8222 м2 (по 411,1 м2 для гаражного будівництва на кожного члена кооперативу), у підсумку дійшов висновку про те, що наявність у суб`єкта звернення статусу, що відповідає передбаченим статтею 41 Земельного кодексу України положенням (гаражно-будівельний кооператив), не є достатньою підставою для передання безоплатно у власність кооперативу земельної ділянки будь-якого розміру. Натомість заявник повинен довести та обґрунтувати, а орган, що здійснює розпорядження земельною ділянкою, повинен перевірити наявність чи відсутність тих обставин, що членам гаражно-будівельного кооперативу для задоволення їх мінімальних потреб у забезпеченні місця для зберігання транспортного засобу (гараж) необхідні відповідні (конкретно заявлені) земельні ділянки, тобто документація землеустрою повинна містити, у тому числі, належне обґрунтування (розрахунок) щодо необхідності виділення членам кооперативу відповідних земельних ділянок відповідної площі.
Водночас, вирішуючи спір у справі № 914/2540/21, суди попередніх інстанцій також зазначили, що відповідачами не доведено, що при прийнятті органом місцевого самоврядування рішення від 12.11.2020 здійснювалося дослідження обґрунтованості передання кооперативу у складі трьох засновників спірної земельної ділянки саме для будівництва та обслуговування гаражів і саме у зазначеному у рішенні розмірі (3,2914 га), тоді як наявність у юридичної особи лише статусу гаражно-будівельного кооперативу не є визначальною умовою для безоплатної передачі йому у власність на підставі статті 41 Земельного кодексу України земельної ділянки довільного розміру. При цьому суди послалися на те, що Верховний Суд у постанові від 13.09.2022 у справі № 906/260/21 зазначив, що питання щодо застосування положень статей 41, 134 Земельного кодексу України вже було предметом розгляду Верховного Суду, зокрема, у постанові від 30.05.2018 у справі № 910/9373/17 у спорі щодо набуття гаражно-будівельним кооперативом на підставі статті 41 Земельного кодексу України земельних ділянок для гаражного будівництва.
Тобто, як свідчить зміст оскаржених судових рішень, суди, серед іншого, урахували викладений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.09.2022 у справі № 906/260/21 висновок про те, що сама лише наявність у юридичної особи статусу гаражно-будівельного кооперативу не є визначальною умовою для безоплатної передачі йому у власність на підставі статті 41 Земельного кодексу України земельної ділянки довільного розміру.
Таким чином, суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду якраз відповідно до висновку щодо застосування положень статті 41 Земельного кодексу України в подібних правовідносинах (у контексті виняткової можливості безоплатного набуття гаражно-будівельними кооперативами земельних ділянок у власність, тобто таке передання повинно бути зумовлене особливими (виключними) цілями, що випливають зі змісту діяльності гаражно-будівельного кооперативу та кооперативу в цілому - задоволення економічних, соціальних та інших потреб його членів, та конкретного предмета (напрямку) його діяльності), викладеного в постанові Верховного Суду постанову від 30.05.2018 у справі № 910/9373/17, на неврахуванні якого (висновку) помилково наголошує скаржник.
4.15. Разом із тим, колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування принципу "належного урядування", доктрини "заборони суперечливої поведінки" та у цій частині вважає доцільним звернути увагу скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, в якій суд касаційної інстанції, серед іншого, виснував, що будь-які приписи, зокрема, і приписи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінуючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади. 
Як уже зазначалося, у цій справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій виходили передусім з установлених обставин розташування спірної земельної ділянки в межах земель ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща" як об`єкта природно-заповідного фонду, що перебуває під посиленою правовою охороною держави, і в силу існування законодавчої заборони, передбаченої пунктом "в" частини 4 статті 83 Земельного кодексу України, взагалі виключається можливість безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності в приватну власність кооперативу.
Колегія суддів звертає увагу на те, що земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц (пункти 75-76), від 20.07.2020 у справі № 923/196/20 (пункт 39), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18(пункт 132)).
Велика Палата Верховного Суду раніше вже акцентувала на тому, що у спорах стосовно земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина 3 статті 13, частина 7 статті 41, частина 1 статті 50 Конституції України, частина 3 статті 1 Земельного кодексу України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункти "а" і "б" частини 1 статті 91, пункти "а" і "б" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. mutatis mutandis постанови від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 127), від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц (пункт 90), від 14.11.2018 № 183/1617/16 (пункт 148), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 53), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.75)).
Контроль за використанням земельної ділянки на території об`єкта природно-заповідного фонду згідно з її цільовим призначенням є важливим для суспільства загалом і для територіальної громади м. Львова зокрема, оскільки люди зацікавлені у збереженні ландшафтного заказника місцевого значення "Торфовище Білогорща", що, як встановили суди попередніх інстанцій, став об`єктом природно-заповідного фонду до прийняття органом місцевого самоврядування рішення про безоплатну передачу спірної земельної ділянки та на території якого заборонене гаражне будівництво. Повернення територіальній громаді м. Львова земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цієї ділянки. Суди першої і апеляційної інстанцій встановили, що вона належить до земель природно-заповідного фонду. Дотримання встановлених законодавчих заборон щодо обігу такої ділянки є необхідною умовою її використання з тією метою, щоби попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу і зокрема частині світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному об`єкту природно-заповідного фонду. З огляду на вказане у втручанні держави у право мирного володіння кооперативом земельною ділянкою для будівництва гаражів на території об`єкта природно-заповідного фонду є легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами.
Право територіальної громади повернути земельну ділянку, яка знаходиться під об`єктами природно-заповідного фонду, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її передачі у приватну власність передбачене у чинному законодавстві України, приписи якого та практика їхнього застосування щодо повернення такої ділянки є доступними, чіткими та передбачуваними. Немає жодних підстав вважати, що кооператив не міг співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості та власними діями щодо останнього. Тому немає підстав вважати, що у спірній ситуації мали місце недобросовісні дії лише з боку органу місцевого самоврядування.
Рішення суду про усунення перешкод територіальній громаді з боку ОК "ГБК "Автосвіт" у користуванні ландшафтним заказником місцевого значення "Торфовище Білогорща" відповідатиме легітимній меті та дозволятиме її досягнути. Такий захід втручання у відповідне право є пропорційним цій меті, оскільки кооператив, набуваючи безоплатно земельну ділянку, передача якої з комунальної в приватну власність заборонена законом, діючи розумно, не міг не перевірити місцезнаходження об`єкта, а отже, міг і повинен був пересвідчитися у тому, що ця ділянка знаходиться на території об`єкта природно-заповідного фонду. За таких обставин унеможливлюється висновок про те, що втручання у право кооперативу на об`єкт, який відповідач за добросовісної поведінки не міг отримати, є для нього надмірним тягарем.
4.16. Крім того, колегія суддів відхиляє аргументи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 446/478/19, в постанові Верховного Суду від 18.03.2025 у cправі № 927/6/24, оскільки зайняття кооперативом земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Закону України "Про природно-заповідний фонд України" потрібно розглядати як порушення права власності місцевої територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку (пункти 8.4, 8.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц). Такий підхід не суперечить як висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельних ділянок водного фонду у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, так і висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельної ділянки з категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення в постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19. 
За таких умов ефективним способом судового захисту у спорі, що стосується земельної ділянки природно-заповідного фонду, є негаторний, а не віндикаційний позов, оскільки Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах чітко розмежувала ефективні способи захисту прав держави чи відповідних територіальних громад залежно від цільового призначення земельних ділянок, а саме: 1) щодо земельних ділянок лісогосподарського призначення, промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони - віндикаційний позов; 2) щодо земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, водного фонду - негаторний позов.
Водночас, Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 18.03.2025 у cправі № 927/6/24 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди та права комунальної власності на земельну ділянку, якою було скасовано судові рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову та передано справу на новий розгляд, виходив із встановлених судами фактичних обставин часткового накладення орендованої суб`єктом господарювання земельної ділянки на земельну ділянку, на якій розташована пам`ятка археології місцевого значення "Поділ" (Нижній Город), Х-ХVІІІ ст., тобто на землі історико-культурного призначення, особливий правовий режим використання та охорони яких врегульовано окремо (главою 10 Земельного кодексу України), а інша її частина належить до земель річкового транспорту, на яких розташоване державне майно - гідротехнічні споруди. 
У справі № 446/478/19 висновки Великої Палати Верховного Суду стосувалися належного способу захисту - віндикаційного позову у спорі щодо накладення земельної ділянки частково на смугу відведення залізниці.
Тобто спірні правовідносини в цій справі та у справах № 446/478/19, № 927/6/24 не є подібними з огляду на істотні відмінності в фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних з правами та обов`язками їх сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин, їх неоднакове правове регулювання та виключає застосування відповідної правової позиції Верховного Суду під час вирішення цього господарського спору.
4.17. Також колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування частини 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", викладеного в постанові Верховного Суду від 25.03.2025 у адміністративній справі № 340/3096/23, адже скаржник не наводить мотивованих обґрунтувань того, яким чином зазначений висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду може вплинути чи спростувати покладений в основу оскаржуваних судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, висновок судів попередніх інстанцій про розташування переданої кооперативу у власність земельної ділянки в межах території об`єкта природно-заповідного фонду. Водночас наведене у пункті 44 казаної постанови свідчить виключно про констатацію встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи № 340/3096/23, проте не про висновок щодо застосування норми частини 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України". 
У контексті вказаних доводів колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 910/2323/18 і від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16 викладено висновки про те, що незавершеність технічної процедури встановлення меж національного природного парку як об`єкта природно-заповідного фонду (неоформлення земельної ділянки за Національним природним парком "Голосіївський") не змінює цільового призначення зазначеної земельної ділянки як земель природно-заповідного фонду, позаяк згідно з імперативними положеннями частини 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Звідси за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями спірні правовідносини в цій господарській справі та в адміністративній справі № 340/3096/23 не є подібними з огляду на істотні відмінності у фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних із правами та обов`язками їх сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин і виключає застосування вказаної правової позиції під час вирішення цього господарського спору.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування господарськими судами у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
4.18. Поза тим, колегія суддів також відхиляє посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 916/2479/17, від 12.02.2020 у справі № 910/21067/17, від 16.07.2024 у справі № 910/7328/23 щодо оцінки висновку експерта (у контексті недопустимості експертного висновку від 02.07.2021 № 41), оскільки зміст оскаржуваних судових рішень у справі, що розглядається, не свідчить про їх невідповідність правовим висновкам, викладеним у зазначених постановах. Оцінка доказів у наведених справах здійснена судами з урахуванням обставин справ та сукупності наявних у них доказів. Висновки судів щодо накладення частини спірної земельної ділянки на землі природно-заповідного фонду ґрунтувалися на оцінці наявних у справі доказів у сукупності, у тому числі дослідженні та оцінці двох експертних висновків, складених у межах кримінального провадження. При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до імперативних положень частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України у суду касаційної інстанції відсутні повноваження вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У цій частині доводи, наведені у касаційній скарзі, фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для повної відмови у позові.
4.19. Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію.
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку доказам, наявним у справі, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій. Незгода скаржника з ухваленими судовими рішеннями у справі або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться у них, не свідчить про їх незаконність. 
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
4.20. Звідси здійснене господарськими судами попередніх інстанцій правозастосування та їх висновки, покладені в основу судових рішень у цій справі про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного рішення та скасування державної реєстрації речового права, не суперечать правовим висновкам суду касаційної інстанції у вказаних у касаційній скарзі справах.
5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
5.1. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
5.2. Отже, враховуючи викладене, оскаржені у справі судові рішення про часткове задоволення позову підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення. 
6. Розподіл судових витрат
6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Автосвіт" залишити без задоволення.
Постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 і рішення Господарського суду Львівської області від 11.06.2025 у справі № 914/2540/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Т. Б. Дроботова
Судді Н. О. Багай
Ю. Я. Чумак