ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 580/1001/23
касаційне провадження № К/990/10300/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Ханової Р.Ф., 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28.09.2023 (суддя Гайдаш В.А.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2024 (головуючий суддя Файдюк В.В., судді Карпушова О.В., Мєзєнцев Є.І.) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення,-
УСТАНОВИВ:
Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» (далі - Товариство, позивач, платник) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Черкаській області (далі - Управління, відповідач, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 24.11.2022 №6481/23-00-24-06-16.
Обґрунтовуючи вимоги, позивач послався на те, що постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП), було створено такі умови, які призвели до неможливості стратегічно важливого підприємства для економіки України, яким є Товариство, належним чином виконувати свої обов`язки як роботодавця перед працівниками з виплати заробітної плати та відповідно сплати податків і зборів до бюджету, в тому числі прибуткового податку, військового збору та єдиного соціального внеску. Позивач вважає, що Товариство, як платник податків, умисно не створювало умов, які б мали на меті неналежне виконання вимог Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а тому невиконання позивачем зазначених у спірному податковому повідомленні-рішенні вимог відбулось з незалежних від нього причин. Також, позивач зазначає, що контролюючий орган протиправно застосував до спірних правовідносин положення статті 125-1 ПК України, замість положень статті 124 ПК України.
Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 28.09.2023, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2024, у задоволенні позову відмовив. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про правомірність оспорюваного податкового повідомлення-рішення. Суди виходили з того, що нормами ПК України не передбачено перенесення граничних термінів виконання податковим агентом податкового обов`язку, в частині сплати податку на доходи фізичних осіб, тому суд вважав необґрунтованими посилання позивача на факт створення постановами НКРЕКП умов, які призвели до неможливості належним чином виконувати свої обов`язки як роботодавця перед працівниками з виплати заробітної плати, сплати податків і зборів до бюджету. Також, суди виходили з того, що спеціальною статтею ПК України, яка встановлює відповідальність податкового агента за порушення правил нарахування, утримання та сплати (перерахування) податків у джерела виплати, є саме стаття 125-1 ПК України. Крім того, суди зазначили, що контролюючий орган під час перевірки розглянув пояснення Товариства щодо причин (обставин), що призвели до несвоєчасної сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб, та визнали їх необґрунтованими.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Підставою касаційного оскарження у цій справі скаржник визначає пункт 1 частини 4 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Посилається на неправильне застосування судами в оскаржуваних рішеннях положень статей 109, 112, 125-1 ПК України без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 29.11.2023 у справі №520/5026/22 щодо застосування статті 125-1 ПК України та від 02.07.2019 у справі № 826/10414/16, від 31.01.2020 у справі №821/819/17, від 10.08.2022 у справі №520/339/20, від 08.12.2022 у справі 520/9294/21 щодо застосування статей 109, 112 ПК України. 
Вважає, що до правовідносин у цій справі судами попередніх інстанцій не застосовані висновки, сформульовані Верховним Судом у наведених постановах, в яких Суд звернув увагу на те, що для застосування санкцій, передбачених статтею 125-1 ПК України, необхідно не тільки встановити факт несвоєчасного перерахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору до бюджету, а й обов`язково встановити, що перерахування податку відбулося після виплати відповідного доходу (об`єкту оподаткування) або не відбулося взагалі.
Скаржник зазначає про помилковість висновку судів попередніх інстанцій про необхідність застосування до цих правовідносин положень статті 125-1 ПК України та зауважує про те, що у цій справі у разі встановлення наявності вини в діях Товариства мали бути застосовані норми статті 124 ПК України. 
Позивач доводить, що Товариство перерахувало суми податку на доходи фізичних осіб до бюджету одночасно з виплатою заробітної плати або під час погашення заборгованості із виплати заробітної плати, що, в свою чергу, не може бути підставою для застосування штрафних санкцій відповідно до статті 125-1 ПК України, якою передбачена відповідальність за несвоєчасну сплату податків окремо від виплати доходу платнику податків. Товариство звертає увагу на те, що неправильне застосування відповідачем до нього вимог статті 125-1 ПК України призвело до збільшення суми штрафу на 377877,17 грн.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 04.04.2024 відкрив провадження за касаційною скаргою позивача та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на правильність висновків судів попередніх інстанцій, просить залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій просить залишити без змін. 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 28.04.2026 призначив справу до касаційного розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на 29.04.2026.
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій установлено, що контролюючим органом проведена документальна планова виїзна перевірка Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 30.06.2021 з урахуванням пункту 102.1 статті 102 ПК України, правильності обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 01.01.2015 по 30.06.2021, результати якої оформлені актом від 25.11.2021 №9162/23-00-07-0105/22800735 (далі - акт перевірки), яким встановлено порушення Товариством, зокрема, вимог підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16, пункту 38.1 статті 38, абзацу 2 пункту 57.1 статті 57, підпунктів 168.1.1, 168.1.5 пункту 168.1 статті 168, пункту 176.2 статті 176 ПК України, що мало вираз у несвоєчасному перерахуванні податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 14062505,43 грн., у тому числі: за 2017 рік - на суму 13105139,23 грн., за січень 2018 року - 957366,20 грн.
Зокрема, у акті перевірки було вказано, що: перевіркою питань щодо утримання податку на доходи під час виплати (нарахування) самозайнятій особі доходу від здійснення нею підприємницької (незалежної, професійної) діяльності встановлено, що у період з 01.01.2017 по 30.06.2021 Товариством виплачено на користь ФОП ОСОБА_1 (податкова адреса: АДРЕСА_1 ) 49968,24 грн. за придбані освітлювальні прибори, що підтверджується первинними бухгалтерськими документами (видатковою накладною №ЧН-1412 від 14.12.2020, платіжним дорученням № 14786 від 10.12.2020), проте не виконано як податковим агентом вимоги підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168, підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 ПК України, що призвело до заниження податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб за грудень 2020 року на суму 8994,28 грн.; перевіркою дотримання встановлених строків сплати (перерахування) до бюджету податку на доходи фізичних осіб встановлено, що податок на доходи фізичних осіб за січень - червень, вересень - грудень 2017 року та січень 2018 року Товариством сплачувався з порушенням граничних термінів сплати. Узагальнена інформація про перераховані (сплачені) до бюджету з порушення граничного терміну сплати податку на доходи фізичних осіб (із зазначенням фактичної дати сплати) наведена у таблиці на 109-114 аркушах акту перевірки. 
На вказаний акт перевірки Товариством були подані заперечення, за наслідками розгляду яких Управління рішенням від 20.12.2021 №25070/6/23-00-07-0114 залишило висновки акту перевірки без змін.
На підставі висновків акту перевірки контролюючий орган прийняв податкове повідомлення-рішення від 24.12.2021 №12574/2300071316 (форма «Д»), яким згідно з підпунктом 54.3.5 пункту 54.3 статті 54, пунктом 124.1 статті 124 ПК України збільшив Товариству суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 8994,28 грн - за податковим зобов`язанням та на 961836,90 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).
Вказане податкове повідомлення-рішення оскаржувалось позивачем в адміністративному порядку, за наслідками якого ДПС України рішенням від 02.09.2022 №10253/6/99-00-06-01-04-06 частково задовольнила скаргу Товариства, скасувала податкове повідомлення-рішення Управління від 24.12.2021 №12574/2300071316 в частині штрафних санкцій у розмірі 961836,90 грн. та зобов`язала контролюючий орган забезпечити застосування штрафних санкцій відповідно до вимог статті 125-1 ПК України та сформувати і прийняти нове податкове повідомлення-рішення.
З урахуванням висновків рішення ДПС України від 02.09.2022 №10253/6/99-00-06-01-04-06 Управління прийняло податкове повідомлення-рішення від 24.11.2022 №6481/23-00-24-06-16, яким згідно з підпунктом 54.3.5 пункту 54.3 статті 54, пунктом 125-1.1 статті 125-1 ПК України збільшило Товариству суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 8994,28 грн - за податковим зобов`язанням та на 1339714,07 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) за несплату сум податку на доходи фізичних осіб, з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в терміни згідно з підпунктом 168.1.5 пункту 168.1 статті 168 ПК України.
Як вбачається з матеріалів справи, факти викладених у акті перевірки правопорушень Товариством не заперечувалися, в обґрунтування позовних вимог позивач посилавться на те, що неналежне виконання ним вимог податкового законодавства щодо своєчасної сплати податку на доходи фізичних осіб відбулось не з вини Товариства, а також на те, що контролюючий орган безпідставно притягнув позивача до відповідальності, передбаченої статтею 125-1 ПК України, оскільки у разі встановлення наявності вини у діях Товариства підлягали застосуванню норми статті 124 ПК України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить із наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Стаття 112 ПК України визначає загальні умови притягнення до фінансової відповідальності за вчинення податкових правопорушень та порушення іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Зокрема, встановлено, що особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення за умови наявності в її діянні (дії або бездіяльності) вини, крім випадків, передбачених цим Кодексом (пункт 112.1). Особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання. Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності (пункт 112.2).
У пункті 112.8 цієї норми визначено обставини, що звільняють від фінансової відповідальності за вчинення податкових правопорушень та порушення іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а у статті 112-1 ПК України - обставини, що пом`якшують відповідальність особи.
Пунктом 112.7 статті 112 ПК України передбачено, що у разі якщо контролюючий орган не доведе, що платник податків мав можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжив достатніх заходів щодо їх дотримання, платник податків не може бути притягнутий до відповідальності за таке порушення. Положення цього пункту застосовуються виключно в разі, якщо умовою притягнення до фінансової відповідальності за податкове правопорушення є наявність вини платника податків. Усі сумніви щодо наявності обставин, за яких особа може бути притягнута до відповідальності за порушення податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючий орган, трактуються на користь такої особи.
Згідно з пунктом 15.1 статті 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Пунктом 38.2 статті 38 ПК України передбачено, що сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.
Відповідно до пункту 18.1. статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.
Нормами підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.
Відповідно до пункту 54.2 статті 54 ПК України грошове зобов`язання щодо суми податкових зобов`язань з податку, що підлягає утриманню та сплаті (перерахуванню) до бюджету в разі нарахування/виплати доходу на кори платника податку - фізичної особи, вважається узгодженим податковим агентом або платником податку, який отримує доходи не від податкового агента, в момент виникнення податкового зобов`язання, який визначається за календарною датою, встановленою розділом IV цього Кодексу для граничного строку сплати податку до відповідного бюджету.
Згідно з абзацом 2 пункту 57.1 статті 57 ПК України, податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом.
Порядок оподаткування доходів фізичних осіб регулюється розділом IV ПК України.
Відповідно до підпункту 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
Підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України передбачено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Згідно із пунктом 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК України податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.
Відповідно до підпункту 168.4.7 пункту 168.4 статті 168 ПК України відповідальність за своєчасне та повне перерахування сум податку до відповідного бюджету несе юридична особа або її відокремлений підрозділ, що нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід.
Підпунктом 171.1 пункту 171 ПК України передбачено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.
Відповідно до пункту 176.2 статті 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані, зокрема: а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок, ґ) нести відповідальність у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 109.1 статті 109 ПК України податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом. Діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи
Приписами пункту 109.2 статті 109 ПК України встановлено, що порушення податкового законодавства та порушень вимог, встановлених іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України.
Враховуючи викладене, а також з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини стосовно того, що контролюючий орган під час перевірки розглянув пояснення Товариства щодо причин (обставин), що призвели до несвоєчасної сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб, та визнали їх необґрунтованими, Верховний Суд вказує, що відсутні підстави вважати, що неналежне виконання податкового обов`язку з боку позивача зумовлене обставинами, за які відповідає держава. Так, Товариство, здійснюючи свою діяльність з 1999 року, не могло не усвідомлювати специфічних умов її державного регулювання та мало планувати свою господарську діяльність з їх урахуванням з метою забезпечення можливості належного виконання свого податкового обов`язку. За невиконання встановленого державою обов`язку запроваджена нею ж відповідальність не настає лише у тому випадку, коли держава не створила умов для виконання такого обов`язку. Саме ж собою здійснення державою регулювання господарської діяльності у певних сферах не може розглядатися як об`єктивна обставина, яка перешкоджає належному виконанню платником своїх обов`язків у податкових відносинах.
З огляду на викладене, Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи скаржника у цій частині.
Стосовно підстав притягнення Товариства до відповідальності, Верховний Суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, за вказане порушення контролюючий орган притягнув позивача до відповідальності, передбаченої пунктом 125-1.1 статті 125-1 ПК України, у відповідності до якої ненарахування та/або неутримання, та/або несплата (неперерахування), та/або нарахування, сплата (перерахування) не в повному обсязі податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь нерезидента або іншого платника податків, а також нерезидентом, на якого покладено обов`язок сплачувати податок у порядку, встановленому розділом III цього Кодексу, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 10 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.
У свою чергу, положення пункту 124.1 статті 124 ПК України визначають, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім грошового зобов`язання у вигляді штрафних (фінансових) санкцій, застосованих до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, а також пені, застосованої до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу в таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 5 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу.
Необхідно зауважити, що зазначені вище норми були уведені в дію у зв`язку із запровадженням нової концепції відповідальності платників податків за правопорушення Законом України від 16.01.2020 № 466-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності з 23.05.2020 (окремі положення уведено в дію з 01.01.2021).
До набрання чинності зазначеного Закону відповідальність платників податків за ненарахування, неутримання та/або несплату (неперерахування) податків до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків була передбачена статтею 127 ПК України.
Ця стаття є подібною за змістом із чинною статтею 125-1 ПК України, оскільки має ідентичну кваліфікуючу ознаку виникнення правопорушення: зокрема, податковий агент під час виплати доходу іншому платнику податків не перерахував до бюджету відповідні податки та збори з такого доходу або сплатив такі податки та збори вже після виплати доходу.
У свою чергу, пунктом 126.1 статті 126 ПК України (у редакції до набрання чинності Законом № 466-IX) була передбачена відповідальність за несплату узгодженої суми грошового зобов`язання протягом строків, визначених ПК України. Отже, ця стаття також є подібною чинній статті 124 ПК України. 
Зважаючи на зазначене, Верховний Суд вважає за необхідне при вирішенні спору у цій справі звернути увагу на правові висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносин, викладені у постановах Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 820/11382/15, а також постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 820/1824/17, від 23.05.2019 у справі № 806/2699/16, від 17.04.2020 у справі № 806/124/17, від 13.02.2020 у справі № 806/129/17, від 13.08.2021 у справах № 806/46/17, № 806/126/17, № 806/43/17, від 03.05.2023 у справі №813/3597/15.
Так, постановою Верховного Суду від 03.05.2023 у справі № 813/3597/15 (пункти 31-35) установлено, що податковим правопорушенням відповідно до статті 126 ПК України є вчинення дії (платником податку) щодо фактичної сплати узгодженої суми грошового зобов`язання, але з затримкою (несвоєчасно).
Відтак, у разі якщо платник податків не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобов`язання протягом строків, передбачених ПК України, такий платник податків притягується до відповідальності відповідно до статті 126 цього кодексу.
Положення статті 127 ПК України встановлюються як міра відповідальності, яка покладається на платника податків, в тому числі і на податкового агента, саме за несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, при чому відповідність розміру штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) не з часу затримки такої несплати, як передбачено статтею 126 ПК України, а з кількості разів допущених таких порушень протягом певного періоду часу. Тобто склад порушення передбачає, що нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.
У зв`язку з цим Верховний Суд у справі № 813/3597/15 дійшов висновку, що у разі, якщо платник податків не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобов`язання протягом строків, передбачених ПК України, такий платник податків притягується до відповідальності відповідно до пункту 126.1 статті 126 ПК України, а у разі, якщо нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу (тобто взагалі відсутній факт виконання платником податків обов`язків із перерахування податку на доходи фізичних осіб по день виплати відповідного доходу), платник податків притягується до відповідальності відповідно до пункту 127.1 статті 127 ПК України.
Поряд із цим, Верховний Суд звертає увагу, що для застосування санкції, передбаченої статтею 125-1 ПК України, необхідно не тільки встановити факт несвоєчасного перерахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору до бюджету, а й обов`язково встановити, що перерахування податку відбулося після виплати відповідного доходу (об`єкту оподаткування) або не відбулося взагалі.
З урахуванням наведеної судової практики, Верховний Суд наголошує, що суди попередніх інстанцій не врахували, що висновки в акті перевірки ґрунтуються на тому, що відповідач несвоєчасно сплатив (перерахував) до бюджету податок на доходи фізичних осіб, оскільки у таблиці на 109-114 аркушах акту перевірки наведена узагальнена інформація про перераховані (сплачені) до бюджету з порушення граничного терміну сплати податку на доходи фізичних осіб (із зазначенням фактичної дати сплати).
Водночас, суди в оскаржуваних рішеннях не надали оцінку факту неутримання позивачем податків та зборів безпосередньо при виплаті доходу (заробітної плати).
Верховний Суд звертає увагу, що такий факт можливо встановити шляхом порівняння дат та сум виплачених сум доходу з датами та сумами сплаченого податку на доходи фізичних осіб за період, який перевірявся. 
З огляджу на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій не вжили всіх заходів для перевірки доводів контролюючого органу та правильності кваліфікації дій позивача, внаслідок чого прийшли до передчасних й таких, що зроблені з неповним з`ясуванням всіх обставин справи, висновків по суті заявлених позовних вимог.
Наведене свідчить про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права, що унеможливило повне встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в силу положень статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є підставою для скасування рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, встановити зазначені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28.09.2023 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2024 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.І. Бившева В.В. Хохуляк   Р.Ф. Ханова