ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
12.05.2026	Справа № 910/5375/25	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,
за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи
за позовом Керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва
до 1. Київської міської ради
2. Товариства з обмеженою відповідальністю “Ремтехсервіс-Груп” 
про знесення самочинних об`єктів нерухомого майна, скасування державної реєстрації, визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору оренди, повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності та оренди на землю, скасування державної ділянки в Державному земельному кадастрі,

За участі представників учасників справи: 
від позивача: Вітенко Р.В. за службовим посвідченням від 21.07.2025 року № 081371;
від відповідача-1: Буханистий О.В. (у порядку самопредставництва);
від відповідача-2: Кожокар М.Ю. за ордером від 09.07.2025 року серії АІ № 1943724.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва (далі – позивач, Прокурор) в інтересах держави звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі – відповідач-1, Рада) та Товариства з обмеженою відповідальністю “Ремтехсервіс-Груп” (далі – відповідач-2, Товариство), в якому просив: 
- зобов`язати Товариство знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна – нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2), який знаходиться на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва на земельній ділянці площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005;
- скасувати державну реєстрацію за Товариством права власності на об`єкт нерухомого майна – нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2) на вулиці Каховській, 71 у місті Києві, здійснену на підставі рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лігун А.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.04.2019 року індексний номер 46554809, припинивши вказане право, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1254507080000);
- зобов`язати Товариство знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна – нежитлову будівлю (літера “Г”) загальною площею 36 м2, який знаходиться на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва на земельній ділянці площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005;
- скасувати державну реєстрацію за Товариством права власності на об`єкт нерухомого майна – нежитлову будівлю (літера “Г”) загальною площею 36 м2 на вулиці Каховській, 71 у місті Києві, здійснену на підставі рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лігун А.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1891274580000);
- визнати незаконним та скасувати рішення Ради від 19.09.2024 року № 138/9946 “Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю “Ремтехсервіс-Груп” земельної ділянки в оренду для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури на вул. Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва”;
- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005, що розташована на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва, укладений між Радою та Товариством, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О. та зареєстровано в реєстрі 01.11.2024 року за № 4464;
- зобов`язати Товариство повернути територіальній громаді міста Києва в особі Ради земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005 площею 0,2596 га на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва, а Раду – прийняти вказану земельну ділянку;
- скасувати державну реєстрацію за Товариством права оренди земельної ділянки площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3035336780000, номер запису про інше речове право: 57370630) з припиненням такого права;
- скасувати державну реєстрацію права комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Ради на земельну ділянку площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3035336780000, номер відомостей про речове право: 57370014) з припиненням такого права;
- скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005 на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва.
В обґрунтування пред`явлених вимог Прокурор посилався на те, що реєстраційні дії з реєстрації за Товариством права власності на нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 та нежитлову будівлю (літера “Г”) загальною площею 36 м2, які знаходяться на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва, були здійснені з метою створення уявної законності набуття права власності на самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна та з метою заволодіння земельною ділянкою комунальної форми власності у позаконкурентний спосіб. За таких обставин, самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна на земельній ділянці комунальної власності підлягають знесенню, державна реєстрація права власності на них за Товариством – скасуванню, рішення Ради від 19.09.2024 року № 138/9946, прийняте з порушенням вимог чинного земельного законодавства та всупереч інтересам держави та територіальної громади, має бути визнано незаконним та скасовано, договір оренди від 01.11.2024 року підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка комунальної власності має бути повернута територіальній громаді міста Києва, а також державна реєстрація ділянки у Державному земельному кадастрі підлягає скасуванню.
Разом із позовною заявою Прокурор подав заяву від 29.04.2025 року № 50-2878ВИХ-25, в якій просив суд до набрання рішенням законної сили вжити заходи забезпечення пред`явленого ним позову шляхом:
- накладення арешту на об`єкт нерухомого майна – нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2) на вулиці Каховській, 71 в місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1254507080000);
- накладення арешту на об`єкт нерухомого майна – нежитлову будівлю (літера “Г”) загальною площею 36 м2 на вулиці Каховській, 71 в місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1891274580000);
- заборони Товариству та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо об`єкта нерухомого майна – нежитлових будівель-боксів по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2) на вулиці Каховській, 71 в місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1254507080000), у тому числі укладати договори купівлі-продажу або іншим способом відчужувати права на вказані об`єкти нерухомості, здійснювати заходи щодо поділу, об`єднання, збільшення площі, виділення частини вказаного нерухомого майна;
- заборони Товариству та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо об`єкта нерухомого майна – нежитлової будівлі (літера “Г”) загальною площею 36 м2 на вулиці Каховській, 71 в місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1891274580000), у тому числі укладати договори купівлі-продажу або іншим способом відчужувати права на вказаний об`єкт нерухомості, здійснювати заходи щодо поділу, об`єднання, збільшення площі, виділення частини вказаного нерухомого майна;
- заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкт нерухомого майна – нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2) на вулиці Каховській, 71 в місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1254507080000), у тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;
- заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкт нерухомого майна – нежитлову будівлю (літера “Г”) загальною площею 36 м2 на вулиці Каховській, 71 в місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1891274580000), у тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;
- накласти арешт на земельну ділянку площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005, що розташована на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3035336780000);
- заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на земельну ділянку площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005, що розташована на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3035336780000), у тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаної земельної ділянки та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Ухвалою від 01.05.2025 року господарський суд міста Києва частково задовольнив заяву Прокурора від 29.04.2025 року № 50-2878ВИХ-25 про вжиття заходів забезпечення позову та наклав арешт на об`єкт нерухомого майна – нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2) на вулиці Каховській, 71 в місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1254507080000); наклав арешт на об`єкт нерухомого майна – нежитлову будівлю (літера “Г”) загальною площею 36 м2 на вулиці Каховській, 71 в місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1891274580000); заборонив Товариству та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо об`єкта нерухомого майна – нежитлових будівель-боксів по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2) на вулиці Каховській, 71 в місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1254507080000), у тому числі укладати договори купівлі-продажу або іншим способом відчужувати права на вказані об`єкти нерухомості, здійснювати заходи щодо поділу, об`єднання, збільшення площі, виділення частини вказаного нерухомого майна; заборонив Товариству та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо об`єкта нерухомого майна – нежитлової будівлі (літера “Г”) загальною площею 36 м2 на вулиці Каховській, 71 в місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1891274580000), у тому числі укладати договори купівлі-продажу або іншим способом відчужувати права на вказаний об`єкт нерухомості, здійснювати заходи щодо поділу, об`єднання, збільшення площі, виділення частини вказаного нерухомого майна. У задоволенні решти вимог заяви Прокурора про забезпечення позову суд відмовив.
При цьому, ухвалою від 01.05.2025 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/5375/25, вирішив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 21.05.2025 року.
Ухвалою від 21.05.2025 року господарський суд міста Києва відклав підготовче засідання на 04.06.2025 року.
23.05.2025 року через систему “Електронний суд” надійшов відзив Ради від 23.05.2025 року, в якому остання заперечила проти задоволення вимог Прокурора з огляду на те, що Рада відповідно до наданих їй повноважень правомірно розпорядилася спірної земельною ділянкою шляхом передачі її в оренду Товариству, з урахуванням положень частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, адже на момент прийняття нею рішення державна реєстрація права власності на належне відповідачу-2 нерухоме майно, що знаходиться на цій земельній ділянці, була чинною та не скасованою, а обставини, на які посилається Прокурор, ще не були встановлені рішенням суду або вироком у кримінальному провадженні, що свідчить про законність дій відповідача-1. Крім того, Рада вказала про обрання Прокурором неналежного способу захисту прав, що є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин.
Слід також зазначити, що у вищенаведеному відзиві Рада просила суд поновити їй строк на подання цієї заяви по суті справи, посилаючись на те, що про дату та час судового засідання у справі № 910/5375/25 вона дізналася з ухвали господарського суду м. Києва від 21.05.2025 року, яка лише 22.05.2025 року надійшла до електронної системи документообігу.
29.05.2025 року на адресу суду надійшла відповідь Прокурора від 29.05.2025 року № 50-3645ВИХ-25 на відзив Ради на позовну заяву, в якій позивач навів аргументи на спростування обґрунтованості висловлених відповідачем-1 заперечень проти позову.
У підготовчому засіданні 04.06.2025 року суд продовжив Раді процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву до 23.05.2025 року та прийняв до розгляду і долучив відповідну заяву відповідача-1 по суті спору до матеріалів справи. Крім того, суд встановив Раді процесуальний строк на подання заперечень до 13.06.2025 року, а також постановив протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі № 910/5375/25 на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 09.07.2025 року.
Ухвалою від 09.07.2025 року господарський суд міста Києва відклав підготовче засідання на 24.07.2025 року.
21.07.2025 року через систему “Електронний суд” надійшов відзив Товариства від 21.07.2025 року, в якому останнє заперечило проти задоволення вимог Прокурора з огляду на те, що рішення господарського суду міста Києва від 13.08.2009 року в справі № 40/188, яким за суб`єктом підприємницької діяльності Ковтуном Віктором Івановичем (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) визнано право власності на самочинне будівництво – бокси по ремонту автомобілів, що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Каховська, 71 (літери Б і В) у Дніпровському районі м. Києва, набрало законної сили і стало остаточним, тоді як намагання здійснити його перегляд є порушенням принципу правової визначеності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим. Рішення господарського суду міста Києва від 13.08.2009 року в справі № 40/188 має преюдиційне значення; розгляд справи відбувся із належним відповідачем; у рішенні встановлені всі обставини, зокрема і право користування земельною ділянкою; у матеріалах справи є інформація про площу боксів. Саме на підставі цього судового рішення було зареєстровано право власності за Ковтуном В.І. Означена фізична особа дотрималася чіткого алгоритму дій, передбаченого частиною 3 статті 376 Цивільного кодексу України, легалізувала самочинне будівництво, внаслідок чого вирішився спір між особою – власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво. 
Товариство також вказало, що укладенням договору оренди № 4464 Рада погодилася із знаходженням на земельній ділянці нежитлових будівель, право власності на які визнано рішенням господарського суду міста Києва від 13.08.2009 року в справі № 40/188.
Крім того, на переконання відповідача-2, задоволення позовної вимоги судом першої інстанції про усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом звільнення від будівель і споруд, з урахуванням того, що право власності на них визнано державою у рішенні господарського суду міста Києва від 13.08.2009 року в справі № 40/188, становитиме порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.
Відтак, оскільки Товариство є власником нерухомого майна, яке розташоване на спірній земельній ділянці, і вказане право власності є чинним та не скасоване, Рада правомірно прийняла рішення про надання цієї земельної ділянки в оренду відповідачу-2, а останній у встановленому законом порядку зареєстрував право оренди на цю земельну ділянку.
При цьому, у договорі оренди № 4464 цільове призначення земельної ділянки відповідає виду функціонального призначення земельної ділянки, який визначений Генеральним планом міста Києва, затвердженим рішенням Ради від 28.03.2002 року № 370/1804, а відповідачем-1 у рішенні від 19.09.2024 року № 138/9946 та договорі оренди № 4464 були враховані обмеження (санітарно-захисна зона) у використанні земельної ділянки, яка передавалася у користування Товариству.
Більше того, Товариство зазначило, що скасування реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання незаконним і скасування рішення Ради від 19.09.2024 року № 138/9946 є неефективним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові Прокурора.
Слід зазначити, що 21.07.2025 року через систему “Електронний суд” надійшла заява Товариства від 21.07.2025 року, в якій останнє на підставі пункту 3 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України просило суд залишити без розгляду позовні вимоги Прокурора в даній справі в частині зобов`язання Товариства знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна – нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2), який знаходиться на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва на земельній ділянці площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005; скасування державної реєстрації за Товариством права власності на об`єкт нерухомого майна – нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2) на вулиці Каховській, 71 у місті Києві, здійсненої на підставі рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лігун А.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.04.2019 року індексний номер 46554809, припинивши вказане право, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1254507080000); зобов`язання Товариства знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна – нежитлову будівлю (літера “Г”) загальною площею 36 м2, який знаходиться на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва на земельній ділянці площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005; скасування державної реєстрації за Товариством права власності на об`єкт нерухомого майна – нежитлову будівлю (літера “Г”) загальною площею 36 м2 на вулиці Каховській, 71 у місті Києві, здійсненої на підставі рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лігун А.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1891274580000); зобов`язання Товариства повернути територіальній громаді міста Києва в особі Ради земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005 площею 0,2596 га на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва, а Раду – прийняти вказану земельну ділянку, а також скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005 на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва.
В обґрунтування означеної заяви Товариство посилалося на те, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04.08.2023 року в справі № 755/9907/23 відкрито провадження у цивільній справі за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва Дейнеки Сергія Валентиновича в інтересах держави в особі Ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариства про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації земельної ділянки. 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02.12.2024 року в справі № 755/9907/23 позов прокурора було задоволено повністю. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24.01.2025 року в справі № 755/9907/23 відкрито апеляційне провадження на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02.12.2024 року за апеляційною скаргою Товариства в наведеній справі. Наступне судове засідання у справі № 755/9907/23 призначено на 24.09.2025 року, а рішення у цій справі на час розгляду справи № 910/5375/25 не набрало законної сили. 
21.07.2025 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли додаткові пояснення Прокурора від 18.07.2025 року № 50-4820ВИХ-25, в яких останній вказав, що під час розгляду справи № 755/9907/23 в суді першої інстанції Рада повністю підтримувала позовні вимоги керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, однак, фактично діючи в інтересах Товариства, прийняла рішення від 19.09.2024 року № 138/9946 “Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю “Ремтехсервіс-Груп” земельної ділянки в оренду для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури на вул. Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва”, а також уклала з Товариством договір оренди від 01.11.2024 року № 4464. За результатами розгляду по суті справи № 755/9907/23 Дніпровський районний суд міста Києва ухвалив рішення від 02.12.2024 року, яким задовольнив позов Прокурора. Однак, в результаті протиправних дій Ради рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02.12.2024 року в справі № 755/9907/23 не забезпечить поновлення порушеного права, а також не відновить відповідні права та інтереси держави.
Прокурор також вказував, що на час подачі позову в справі № 755/9907/23 фізичні особи – відповідачі у цій справі – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розпорядилися спірним нерухомим майном на користь Товариства та на час подання керівником Дніпровської окружної прокуратури міста Києва позовної заяви не були його власниками. У той же час, пред`явлені до Товариства позовні вимоги мали розглядатися в порядку господарського судочинства. Отже, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02.12.2024 року в справі № 755/9907/23 може бути скасоване, а в разі залишення його в силі – не забезпечить відновлення порушеного права. З урахуванням наведених обставин, Прокурор в інтересах держави звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Ради та Товариства (тобто до інших відповідачів) з вимогами у справі № 910/5375/25, які відрізняються від позовних вимог, пред`явлених в межах справи № 755/9907/23, з урахуванням юридичних фактів, що стали наслідком прийняття Радою рішення від 19.09.2024 року № 138/9946 “Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю “Ремтехсервіс-Груп” земельної ділянки в оренду для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури на вул. Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва” та укладення між відповідачами договору від 01.11.2024 року № 4464.
Разом із тим, підготовче засідання у вказаній справі, призначене на 24.07.2025 року, не відбулося, у зв`язку із оголошенням у місті Києві повітряної тривоги.
Ухвалою від 24.07.2025 року господарський суд міста Києва призначив підготовче засідання у справі № 910/5375/25 на 29.07.2025 року.
У підготовчому засіданні 29.07.2025 року суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи відзив Товариства від 21.07.2025 року на позовну заяву, встановив Прокурору процесуальний строк на подання відповіді на відзив Товариства на позовну заяву до 08.08.2025 року, встановив Товариству процесуальний строк на подання заперечень до 18.08.2025 року, а також відклав підготовче засідання на 19.08.2025 року.
08.08.2025 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла відповідь Прокурора від 08.08.2025 року № 50-5312ВИХ-25 на відзив Товариства на позовну заяву, в якій останній навів мотиви на спростування обґрунтованості висловлених відповідачем-2 заперечень проти позову в даній справі.
Крім того, 08.08.2025 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли заперечення Прокурора від 08.08.2025 року № 50-5326ВИХ-25 на заяву Товариства про залишення частини позовних вимог без розгляду, в яких позивач вказав про те, що сторони, а також предмет та підстави позову в справі № 910/5375/25 та у справі № 755/9907/23 є різними.
До початку призначеного підготовчого засідання 19.08.2025 року через систему “Електронний суд” надійшли сформовані у цій системі 18.08.2025 року заперечення Товариства, в яких останнє навело додаткові мотиви на спростування обґрунтованості вимог Прокурора.
Ухвалами від 19.08.2025 року та від 07.10.2025 року господарський суд міста Києва відкладав підготовче засідання на 07.10.2025 року та на 29.10.2025 року відповідно.
У підготовчому засіданні 29.10.2025 року представник Товариства просив суд залишити без розгляду раніше подану Товариством заяву від 21.07.2025 року про залишення без розгляду частини позовних вимог Прокурора в даній справі на підставі пункту 3 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для розгляду та вирішення по суті означеної заяви відповідача-2 від 21.07.2025 року.
Ухвалою від 29.10.2025 року господарський суд міста Києва закрив підготовче провадження у справі № 910/5375/25 та призначив її до судового розгляду по суті на 26.11.2025 року.
До початку призначеного судового засідання 26.11.2025 року через систему “Електронний суд” надійшло клопотання Товариства від 25.11.2025 року про відкладення розгляду справи на іншу дату.
У судовому засіданні 26.11.2025 року оголошувалася перерва до 03.12.2025 року.
До початку призначеного судового засідання 03.12.2025 року через систему “Електронний суд” надійшло клопотання Товариства від 03.12.2025 року, в якому останнє просило суд повернутися до стадії підготовчого провадження у справі № 910/5375/25, залучити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Товариства, викликати та допитати вказаних фізичних осіб у якості свідків, а також надати відповідачу-2 строк для отримання повного тексту постанови Київського апеляційного суду в справі № 755/9907/23 та долучення її до матеріалів справи і для підготовки Товариством додаткових пояснень і заперечень.
У судовому засіданні 03.12.2025 року оголошувалася перерва до 10.12.2025 року.
09.12.2025 року через систему “Електронний суд” надійшли заперечення Прокурора від 09.12.2025 року № 50-9148вих-25 проти задоволення клопотання Товариства від 03.12.2025 року.
У судовому засіданні 10.12.2025 року суд відмовив у задоволенні клопотань Товариства про повернення до стадії підготовчого провадження та про залучення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2, з огляду на те, що заявником належним чином не обґрунтовано означених клопотань та не доведено наявності правових підстав для їх задоволення. Крім того, суд відмовив у задоволенні клопотання Товариства про виклик та допит ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якості свідків зважаючи на те, що за умовами частини 1 статті 89 Господарського процесуального кодексу України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи лише у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.
У судових засіданнях 10.12.2025 року та 21.01.2026 року оголошувалися перерви відповідно до 21.01.2026 року та до 11.02.2026 року.
Разом із тим, судове засідання, призначене на 11.02.2026 року, не відбулось, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Ломаки В.С. 
Ухвалою від 24.03.2026 року господарський суд міста Києва призначив судове засідання у справі № 910/5375/25 на 15.04.2026 року.
У судовому засіданні 15.04.2026 року оголошувалася перерва до 12.05.2026 року.
29.04.2026 року та 12.05.2026 року до суду надійшли клопотання Товариства про долучення до матеріалів справи копії постанови Київського апеляційного суду від 08.10.2025 року в справі № 755/9907/23.
У судовому засіданні 12.05.2026 року Прокурор підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.
Представники відповідачів у цьому судовому засіданні зазначили про відсутність правових підстав для задоволення вимог Прокурора.
У судовому засіданні 12.05.2026 року проголошену вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення Прокурора та представників відповідачів, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду міста Києва від 13.08.2009 року в справі № 40/188 за позовом суб`єкта підприємницької діяльності – ОСОБА_1 до Дніпровської районної у місті Києві ради та Комунального підприємства “Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна” про визнання права власності та зобов`язання його зареєструвати, вимоги позивача задоволено повністю. Визнано за суб`єктом підприємницької діяльності – Ковтуном Віктором Івановичем право власності на самочинно збудоване будівництво – бокси по ремонту автомобілів, що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Каховська, 71 (літери Б і В) у Дніпровському районі міста Києва, а також стягнуто на користь позивача у цій справі з Дніпровської районної у місті Києві ради та Комунального підприємства “Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна” по 3 098,50 грн. державного мита і 156,25 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
23.05.2017 року на підставі вищенаведеного судового рішення державний реєстратор – приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), яким зареєструвала за ОСОБА_1 право власності на нежитлові будівлі літ. “Б” та літ. “В” по АДРЕСА_1 , загальною площею 566,2 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1254507080000).
У подальшому ОСОБА_1 за Актом приймання-передачі об`єкту нерухомого майна від 16.04.2019 року передав Товариству (в якому перебував на посаді директора) вищенаведені нежитлові будівлі - бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” та літ. “В”) загальною площею 566,2 м2 в якості майнового внеску до статутного капіталу цієї юридичної особи.
Враховуючи наведені обставини, 19.04.2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лігун Андрій Іванович прийняв рішення № 46554809 про реєстрацію за Товариством права власності на вказані об`єкти нерухомого майна (номер відомостей про речове право 31258826).
Слід також зазначити, що 31.01.2022 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко Людмила Анатоліївна прийняла рішення з індексним номером 63155724 про внесення змін до відомостей про площу означеного об`єкта нерухомого майна, а саме: змінила його загальну площу з 566,2 м2 на 749,5 м2 та додала відомості про об`єкт: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2, будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2. Вказане рішення цим державним реєстратором було прийняте на підставі доданих до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно документів, а саме: виданого 26.01.2022 року технічного паспорту ТІ01: НОМЕР_2 та довідки про технічні показники об`єкта від 21.01.2022 року № 11, виданої Фізичною особою-підприємцем Мовчан І.В.
Так, за змістом означеної довідки (копія якої наявна у матеріалах справи) при оформленні правовстановлюючих документів до загальної площі об`єкта помилково не була врахована площа будівлі під літ. “В”. Відтак, загальна площа об`єкта збільшилася за рахунок включення до неї площі будівлі під літ. “В”, тоді як загальна площа будівлі під літ. “Б” змінилася за рахунок уточнення її лінійних розмірів.
Крім того, судом встановлено, що 09.08.2019 року державний реєстратор Комунального підприємства “Реєстраційне бюро” Чуйко Ганна Георгіївна прийняла рішення № 48180622 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), яким на підставі інформаційної довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 07.08.2019 року № 536, виданої ТОВ “ЕЮБ “Гривна-плюс”, зареєструвала за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю літ. “Г”, загальною площею 36 м2, яка знаходиться у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1891274580000).
Наведене нерухоме майно також було передане його власником – ОСОБА_2 в якості майнового внеску до статутного капіталу Товариства на підставі відповідного акту приймання-передачі від 06.11.2019 року.
12.11.2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лігун Андрій Іванович прийняв рішення № 49630255 про реєстрацію права власності на означену нежитлову будівлю за відповідачем-2 (номер відомостей про речове право 34100401).
Отже, наразі за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за Товариством на праві власності зареєстровано нежитлову будівлю-бокс по ремонту автомобілів (літ. “Б”) площею 567,2 м2, нежитлову будівлю-бокс по ремонту автомобілів (літ. “В”) площею 182,3 м2, нежитлову будівлю (літ. “Г”) площею 36 м2.
07.12.2022 року державний кадастровий реєстратор Головного управління Держгеокадастру в Рівненській області на підставі заяви Комунального підприємства “Київський інститут земельних відносин” від 02.12.2022 року № ЗВ-9706089172022 присвоїв земельній ділянці загальною площею 0,2596 га, розташованій на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:66:045:0005.
Рішенням від 19.09.2024 року № 138/9946 Рада затвердила проект землеустрою щодо відведення Товариству вищенаведеної земельної ділянки для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури (категорія земель – землі житлової та громадської забудови, код виду цільового призначення – 02.10), а також вирішила передати Товариству в оренду на 5 років земельну ділянку площею 0,2596 га (кадастровий номер 8000000000:66:045:0005) для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури на АДРЕСА_1 із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва, у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.04.2019 року (номер запису про право власності 31258826) та 06.11.2019 року (номер запису про право власності 34100401).
Зважаючи на прийняття Радою наведеного рішення, 01.11.2024 року між відповідачами у справі був укладений договір оренди земельної ділянки (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О. та зареєстрований у реєстрі 01.11.2024 року за № 4464) (далі – Договір), за умовами якого Рада передає, а Товариство приймає в оренду (строкове платне користування) вищезазначену земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:66:045:0005) для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури.
Обґрунтовуючи пред`явлені у даній справі вимоги, Прокурор посилався на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були засновниками Товариства, що свідчить про вчинення ряду вищевказаних спірних реєстраційних дій з нерухомим майном для створення вигляду законності набуття права власності на об`єкти нерухомого майна по АДРЕСА_1 з метою подальшого заволодіння зареєстрованим ними Товариством земельною ділянкою, сформованою під таке майно, шляхом створення позаконкурентних засад для прийняття Радою рішення про її надання в користування з метою нового будівництва.
Так, первинна реєстрація за ОСОБА_1 права власності на нежитлові будівлі літ. “Б” та літ. “В” на АДРЕСА_1 загальною площею 566,2 м2 відбулася на підставі рішенням господарського суду міста Києва від 13.08.2009 року в справі № 40/188, а реєстрація за ОСОБА_2 права власності на нежитлову будівлю літ. “Г” площею 36 м2 за цією адресою була здійснена на підставі інформаційної довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 07.08.2019 року № 536, виданої ТОВ “ЕЮБ “Гривна-плюс”.
Проте, як на момент винесення господарським судом міста Києва рішення у справі № 40/188 (в описовій частині рішення в якій відсутні посилання на встановлені судом обставини надання земельної ділянки під самочинно збудованою нерухомістю ОСОБА_1 або іншій особі), до участі в якій не було залучено власника земельної ділянки – територіальної громади міста Києва в особі Ради, так і на час проведення за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариством державної реєстрації права власності на відповідну нерухомість, речові права на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005 площею 0,2596 зареєстровані не були. Отже, нерухоме майно на АДРЕСА_1 побудоване на земельній ділянці, яка не була відведена будь-яким фізичним чи юридичним особам для будь-якої мети, зокрема і для будівництва нерухомого майна.
Більше того, відповідно до інформації Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва від 29.03.2023 року № 073-798 та від 21.01.2025 року № 055-1387, останній не видавав та не реєстрував документів (у тому числі містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва), що надають право на виконання підготовчих, будівельних робіт (у тому числі робіт з реконструкції) та засвідчують готовність об`єктів будівництва в літ. “Б”, “В” та “Г” на вулиці Каховській, 71 у місті Києві, що свідчить про самочинність будівництва означених об`єктів нерухомості.
При цьому, укладення правочинів щодо самочинно збудованого нерухомого майна, а також здійснення відносно нього державної реєстрації прав не змінюють правовий статус нерухомості як самочинно збудованої, тоді як знаходження на земельній ділянці, власником якої є територіальна громада міста Києва, такого самочинно збудованого майна, істотно обмежує права власника землі.
Прокурор також вказував, що у реєстрі адрес, що розроблений відповідно до Положення про реєстр адрес у місті Києві, затвердженого рішенням Ради від 22.05.2013 року № 337/9394 та Тимчасового порядку присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості у місті Києві, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Ради (КМДА) від 25.06.2011 року № 1094, не зафіксовано відомостей про документи щодо присвоєння поштової адреси об`єктам нерухомого майна в літ. “Б” та літ. “В” на вулиці Каховській, 71 у місті Києві. Аналогічна інформація відсутня у відомостях про присвоєння поштової адреси громадському будинку з господарським (допоміжними) будівлями та спорудами Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.
Позивач також стверджував, що у матеріалах реєстраційної справи наявна відповідь Комунального підприємства Київської міської ради “Київське міське бюро технічної інвентаризації” (яке здійснювало державну реєстрацію прав на нерухоме майно до 2013 року), відповідно до якої нежитлові будівлі – бокси по ремонту автомобілів (літ. “Б” та літ. “В”) за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності не зареєстровані.
Більше того, у рішенні господарського суду міста Києва від 13.08.2009 року в справі № 40/188 не було визначено конкретної площі боксів по ремонту автомобілів літ. “Б” та літ. “В”, тоді як відомості про загальну площу цих нежитлових будівель (566,2 м2) під час реєстрації права власності на них за ОСОБА_1 були отримані державним реєстратором з технічного паспорта на вказані нежитлові будівлі від 07.03.2017 року, реєстровий № 4792. Однак, технічний паспорт є лише документом, яким оформлюється технічна інвентаризація об`єкта нерухомості, і який свідчить про його фактичний стан (площу, поверховість тощо) та не може слугувати підставою для здійснення державної реєстрації.
Прокурор зазначав, що державна реєстрація права власності, у зв`язку із суттєвою зміною технічних характеристик (у результаті реконструкції) об`єкта нерухомого майна, проводиться за наявності документа про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Водночас, згідно з матеріалами реєстраційної справи Товариством не подано, а державним реєстратором (приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А.) не витребувано документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Отже, набуття ОСОБА_1 та Товариством у власність нерухомого майна – боксів по ремонту автомобілів літ. “Б” та літ. “В” (загальна площа якого у подальшому була змінена державним реєстратором га 749,5 м2 на підставі довідки від 21.01.2022 року про технічні показники об`єкта та технічного паспорту від 26.01.2022 року) здійснено з порушенням вимог Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно” та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 (далі – Порядок № 1127), що є підставою для скасування державної реєстрації прав на вказане майно.
Прокурор також звертав увагу на те, що державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю літ. “Г” площею 36 м2 на вулиці Каховській, 71 у місті Києві була проведена державним реєстратором на підставі технічного паспорта від 07.08.2019 року, виданого ТОВ “ЕЮБ “Гривна-плюс”, а також довідки від 07.08.2019 року № 536, виданої цим товариством. Водночас, передбачені законом відомості, а саме: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, у матеріалах вищевказаної реєстраційної справи відсутні.
Так, у реєстрі адрес не зафіксовано відомостей про документи щодо присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна в літ. “Г” площею 36 м2 на вулиці Каховській, 71 у місті Києві. Аналогічна інформація відсутня у відомостях про присвоєння поштової адреси громадському будинку з господарським (допоміжними) будівлями та спорудами Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Крім того, Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва не видавав та не реєстрував документів, що надають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність об`єкта будівництва в літ. “Г” площею 36 м2 на АДРЕСА_1 . За інформацією Комунального підприємства Київської міської ради “Київське міське бюро технічної інвентаризації”, за адресою: АДРЕСА_1 нерухоме майно, у тому числі в літ. “Г”, на праві власності не реєструвалося.
У той же час, довідка від 07.08.2019 року № 536 до технічного паспорту від 07.08.2019 року на нежитлову будівлю літ. “Г”, на підставі якої, у тому числі, за ОСОБА_2 проведена первина державна реєстрація права власності на цей об`єкт нерухомого майна, не є правовстановлюючим документом чи будь-яким іншим документом, який надає підстави для проведення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомості, а технічний паспорт є лише документом, яким оформлюється технічна інвентаризація об`єкта і який свідчить про фактичний стан нерухомості (площу, поверховість тощо) та не може слугувати підставою для здійснення державної реєстрації.
Також, у реєстраційній справі відсутні будь-які відомості про особу, яка здійснила будівництво нежитлової будівлі літ. “Г”, побудованої згідно з технічним паспортом у 1990 році, а наведені відомості державним реєстратором фактично не з`ясовувалися.
Відтак, реєстрація за ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомого майна – нежитлову будівлю літ. “Г” площею 36 м2 на вулиці Каховській, 71 у місті Києві, на переконання Прокурора, здійснена шляхом надання документів, які не відповідають вимогам Порядку № 1127, що є підставою для скасування прийнятих рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав на вказане майно.
Позивач стверджував, що укладення правочинів (у тому числі передача майна до статутного капіталу Товариства) щодо самочинно збудованого нерухомого майна, а також здійснення відносно нього державної реєстрації прав не змінюють правовий статус нерухомості як самочинно збудованої. Знаходження на земельній ділянці, власником якої є Рада, самочинно збудованого майна істотно обмежує права власника землі, оскільки Рада у цьому разі не може використовувати земельну ділянку з максимально вигідним для себе економічним ефектом, а тому державна реєстрація нерухомого майна на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. У той же час, наявність рішення господарського суду міста Києва від 13.08.2009 року в справі № 40/188 не змінює статус самочинного будівництва, оскільки Рада, як єдиний власник земельної ділянки, не була учасником вказаного судового спору.
Прокурор також зазначав, що 19.09.2024 року Рада прийняла рішення № 138/9946 про передачу Товариству в оренду на 5 років земельної ділянки для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури (а не для обслуговування і експлуатації вже наявного на земельній ділянці нерухомого майна), у зв`язку із набуттям права власності на нерухоме майно. Однак, на момент прийняття Радою цього рішення Товариство не було власником об`єктів самочинного будівництва та не мало права на отримання відповідної земельної ділянки, яка частково знаходиться у санітарно-захисній зоні (тим більше для здійснення на ній нового будівництва), поза конкурентною процедурою земельних торгів.
Відтак, вищенаведене рішення Ради підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а укладений між відповідачами без дотримання передбачених статтею 135 Земельного кодексу України конкурентних засад Договір, спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності, підлягає визнанню недійсним відповідно до положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України.
Щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки, Прокурор зазначав, що 07.12.2022 року державний кадастровий реєстратор Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області на підставі розробленого Комунальним підприємством “Київський інститут земельних відносин” проекту землеустрою (за принципом “мовчазної згоди”) зареєстрував земельну ділянку площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005. Разом із тим, ця земельна ділянка була сформована в Державному земельному кадастрі під самочинно збудоване нерухоме майно з порушенням законодавства не для його експлуатації та обслуговування, а для нового будівництва об`єкта нерухомості – багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної інфраструктури. Крім того, на момент реєстрації за Товариством спірних об`єктів нерухомості земельна ділянка під ними не була сформована, а проект землеустрою не містить обґрунтування її розміру та не враховує особливості земельної ділянки, зокрема, її розташування в межах санітарно-захисної зони, де в силу положень статті 114 Земельного кодексу України будівництво житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей, заборонено.
Таким чином, порушення встановленого наведеними вище нормами земельного законодавства порядку формування земельної ділянки з метою оформлення права користування нею в обхід встановленої законом процедури очевидно свідчить про незаконність державної реєстрації такої земельної ділянки, що в цілому є складовою процедури її формування.
Крім того, оскільки наразі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Радою зареєстровано право власності територіальної громади на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005, а за Товариством – право оренди цієї ділянки, вказані речові права підлягають скасуванню з припиненням відповідних прав, поземельна книга підлягає закриттю, з метою відновлення становища, яке існувало до порушення, а спірна земельна ділянка підлягає поверненню Товариством та прийняттю Радою.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Прокурора задоволенню не підлягають, виходячи з такого.
Відповідно до вимог ст. 131-1 Конституції України прокуратура, окрім інших функцій, здійснює представництво інтересів держави в суді у випадках та порядку, визначеному законом.
Частиною 3 статті 23 Закону України “Про прокуратуру” передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно зі статтею 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Конституція України визначає, що правовим засобом захисту охоронюваного державою публічного, суспільного інтересу, утвердження принципу верховенства права є і повинен бути інститут представництва прокуратурою інтересів держави в суді.
Основою державного інтересу в кінцевому підсумку повинні бути права та свободи людини та суспільства, які держава зобов`язана забезпечувати та охороняти.
Охоронюваний державою суспільний чи публічний інтерес щодо захисту є складовою державного інтересу та не розширяє повноваження прокуратури при здійсненні його захисту, а тільки конкретизує певну частину державного інтересу, яка за необхідності може бути захищена за ініціативою та участю прокуратури.
Слід підкреслити, що метою ініціювання судового процесу прокурором є захист вищевказаного інтересу держави, але аж ніяк не інтересів органу державної влади, його посадових чи службових осіб.
Поряд із тим, звертаючись до суду з позовом, прокурор не підмінює собою уповноважений орган, а реагує на порушення відповідними засобами представницького характеру, передбаченими Конституцією України та Законом України “Про прокуратуру”.
При цьому, захист інтересів держави може вимагати визнання суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого призвели/можуть призвести до порушення інтересів держави, відповідачем у справі.
У такому разі уповноважений орган не може бути ініціатором судового розгляду, а тому прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді саме як самостійний учасник справи (набуває статусу позивача).
Рішення суб`єктів владних повноважень щодо розпорядження землями державної та комунальної форми власності мають одночасно публічний та приватно-правовий характер.
З одного боку вказані акти є формою вираження владно-розпорядчої діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо раціонального використання, справедливого розподілу природних ресурсів, забезпечення економічних, екологічних та соціальних інтересів суспільства, тощо.
У той же час, рішення суб`єкта владних повноважень є підставою для набуття, зміни та припинення прав фізичних та юридичних осіб на землю, відчуження певних речових прав держави, що свідчить про виникнення цивільно-правових відносин, заснованих на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників.
У такому випадку законне рішення суб`єкта владних повноважень виступає вираженням волі власника на розпорядження землею та є підставою для вибуття земель державної чи комунальної власності у власність чи користування інших учасників цивільних правовідносин, а чинність такого рішення виступає гарантом сталості вказаних правовідносин.
У той же час, прийняття незаконного рішення про передачу землі у власність чи користування із земель, відповідно державної чи комунальної власності, позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. При цьому таке рішення в силу положень статті 19 Конституції України не може виражати волю власника.
У даному випадку суб`єкт владних повноважень, який мав би виступати представником держави та реалізовувати відповідне цивільне право в межах компетенції, визначеної законом, виступає порушником речових прав держави (Українського народу) на землю, як дійсного власника, що об`єктивно унеможливлює звернення цього ж органу до суду за захистом порушених прав цього власника.
Саме для того, щоб такі порушені права не залишились без захисту, прокурору надано право звертатись до суду в інтересах держави у якості самостійного позивача у випадку, коли єдиний орган, уповноважений на представництво інтересів держави у спірних правовідносинах, є відповідачем у справі.
Таким чином, представництво інтересів держави в суді прокурором, як самостійним позивачем, є запобіжником здійснення порушень Українського народу, суспільних та державних інтересів з боку суб`єктів владних повноважень.
Саме тому ініціювання судового розгляду у випадку оскарження рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування у сфері земельних відносин прокурором, а не цим же суб`єктом владних повноважень, є інструментом правосуддя, елементом забезпечення обґрунтованості та законності судового рішення та реалізації функцій держави, як гаранта законності суспільних відносин.
Так, згідно зі статтею 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
За статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.
Згідно з частиною 1 статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
За частиною 1 статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Відповідно до статті 6 Закону України “Про столицю України - місто-герой Київ” місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України “Про столицю України - місто-герой Київ” у місті Києві діють представницькі органи місцевого самоврядування - Київська міська рада, районні в місті ради (у разі їх утворення), які є юридичними особами.
Частиною 1 статті 18 Закону України “Про столицю України - місто-герой Київ” передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.
За частиною 1 статті 1 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” територіальна громада – жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.
Право комунальної власності – право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” місцеве самоврядування в Україні – це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади – жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста – самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
За змістом статті 4 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Відповідно до статті 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується місцеве самоврядування в Україні, матеріальною основою якого є, у тому числі, земля, правомочності власника щодо якої від імені та виключно в інтересах територіальної громади виконує відповідна рада.
Отже, порушення прав територіальної громади, яка є невід`ємною частиною держави, беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів.
Відповідно до пункту “б” частини 1 статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
Враховуючи викладене, Рада є представницьким органом територіальної громади міста, уповноваженим діяти від імені територіальної громади та в її інтересах, у тому числі щодо захисту, охорони, збереження та раціонального використання земель комунальної власності.
У той же час, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування статті 23 Закону України “Про прокуратуру” є поняття “інтерес держави”.
У даному випадку, інтерес держави полягає у необхідності забезпечення прав та інтересів територіальної громади, як дійсного власника землі, що є основним національним багатством та перебуває під особливою охороною держави, забезпечення раціонального використання та охорони комунальних земель на території столиці.
Порушення інтересів держави, за змістом обґрунтувань Прокурора, полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку на комунальній земельній ділянці здійснено самочинне будівництво об`єктів нерухомого майна та у подальшому зареєстровано право власності на них з метою незаконного заволодіння комунальним майном, а саме земельною ділянкою площею 0,2596 га, що розташована на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва, поза процедурою земельних торгів.
Здійснення самочинного будівництва нерухомого майна на комунальній землі та проведення його державної реєстрації посягає на суспільні, економічні та соціальні інтереси держави, а також спрямовано на використання всупереч вимогам чинного законодавства земель територіальної громади міста, що порушує права та охоронювані інтереси держави.
Так, Рада як орган, уповноважений діяти виключно в інтересах територіальної громади міста, будучи обізнаною про наявність очевидних порушень вимог земельного законодавства, що полягають у самочинному будівництві на спірній земельній ділянці, розпорядилась цією земельною ділянкою всупереч інтересам територіальної громади міста та, відповідно, і держави, а отже фактично діяла в інтересах суб`єкта господарювання.
Крім того, відповідно до статті 135 Земельного кодексу України земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітемзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів.
У той же час, передача спірної земельної ділянки в оренду без проведення земельних торгів порушує інтереси держави, які полягають у втраті можливості отримати територіальною громадою міста максимального розміру орендної плати за використання земельної ділянки у разі продажу права оренди на неї на конкурентних засадах.
Необхідність захисту інтересів держави у даній справі зумовлена прийняттям органом місцевого самоврядування незаконного рішення щодо розпорядження землею, власником якої є територіальна громада столиці. Зокрема, раціональне та ефективне використання земель територіальної громади беззаперечно становить державний інтерес, оскільки є одним із основних принципів розвитку територіальної громади, який полягає у виваженому, плановому, своєчасному використанні земельних ресурсів.
Виконання субсидіарної ролі щодо заміни відповідного органу, який неналежно здійснює захист інтересів держави, є конституційним обов`язком прокурора вживати заходів щоб інтереси держави не залишалися незахищеними.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2019 року в справі № 905/803/18.
Надмірна формалізація “інтересів держави”, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно, тоді як зазначені вище обставини є безумовно виключним випадком для застосування Прокурором вимог статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України “Про прокуратуру”, щоб інтереси держави не залишались не захищеними.
Вжиття заходів щодо знесення самочинно побудованого майна, скасування державної реєстрації права власності на нього, визнання незаконним та скасування рішення Ради від 19.09.2024 року № 138/9946, визнання недійсним Договору, повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на землю та права оренди, а також скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі саме органами прокуратури у даній справі обумовлено наступним.
Згідно з пунктом 2 Рекомендацій CM/Rec (2012) щодо ролі державних прокурорів за межами системи кримінального судочинства, прийнятих Комітетом міністрів Ради Європи 19.09.2012 року, обов`язками та повноваженнями прокурора за межами системи кримінального провадження є представництво загальних та громадських інтересів, захист прав людини та основоположних свобод, а також підтримка верховенства права.
Відповідно до висновку № 3 (2008) Консультативної Ради Європейських прокурорів “Про роль прокуратури за межами сфери кримінального права” прокурор має реалізовувати функції від імені суспільства та на захист державних інтересів.
В силу положень статей 16, 33 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” Рада як власник комунальної землі у місті Києві має виконувати відповідні функції, здійснювати контроль за використанням земель та своєчасно реагувати на порушення земельного законодавства, вживати заходи щодо сумлінного та добросовісного управління довіреним їй комунальним майном, забезпечувати його ефективне використання, контролювати стан збереження.
У той же час, оскільки предметом оскарження у даній справі є, зокрема, рішення Ради від 19.09.2024 року № 138/9946, а також укладений між нею та Товариством Договір, які за доводами Прокурора були вчинені всупереч інтересам територіальної громади міста Києва та держави в цілому, Прокурор визначив одним із відповідачів у справі саме Раду.
Водночас нормами чинного господарського процесуального законодавства України не передбачено можливості участі у справі одного й того самого органу місцевого самоврядування у статусі позивача та відповідача одночасно, у зв`язку з чим Рада не може бути позивачем у спірних правовідносинах.
Таким чином, у даному спорі фактично відсутній орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 року в справі № 925/1133/18, помилковим є підхід, за якого у категорії справ за позовами прокурора, поданими на захист інтересів держави, порушених унаслідок незаконних дій органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб - питання про належного відповідача вирішується як вторинне, похідне від питання про те, якого результату прагне досягнути прокурор своїм позовом. Коло відповідачів не може визначатися залежно від того, чи залишиться до кого звертатися з позовом, якщо орган, уповноважений захищати інтереси держави у відповідних правовідносинах, буде визначений прокурором позивачем, навіть якщо цей орган сам спричинив порушення інтересів Держави.
У разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.
Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на ї захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача. При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.
Крім того, надавши прокурору повноваження представництва, законодавець насамперед визначив можливість органам прокуратури захищати державні інтереси, а тому порушення інтересів держави на землю є безумовною підставою для вжиття заходів реагування в порядку статті 131-1 Конституції і України та статті 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Поряд із цим, повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою відповідно до статті 122 Земельного кодексу України наділена Рада.
Проте, саме вказаним органом, за твердженням Прокурора, допущено порушення вимог закону під час розпорядження земельною ділянкою, що виключає можливість здійснення ним захисту законних інтересів держави у спірних правовідносинах у спосіб, який обрав Прокурор.
Таким чином, з викладених у позові обставин вбачається, що орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах відсутній, у зв`язку з чим є підстави для набуття Прокурором статусу позивача відповідно до приписів частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 року в справі № 487/10132/14-ц.
Слід також зазначити, що листом від 25.04.2025 року № 50-2840ВИХ-25 Прокурор у порядку частини 4 статті 23 Закону України “Про прокуратуру” повідомив Раду про підготовку ним позовної заяви в інтересах держави до Ради та Товариства про знесення самочинно побудованого майна, скасування державної реєстрації права власності на нього, визнання незаконним та скасування рішення Ради від 19.09.2024 року № 138/9946, визнання недійсним Договору, повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на землю та права оренди, а також скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що Прокурором дотримано визначений статтею 23 Закону України “Про прокуратуру” порядок звернення до суду в справі № 910/5375/25.
Щодо суті позовних вимог, суд зазначає таке.
Як було зазначено вище, рішенням від 13.08.2009 року в справі № 40/188 за позовом суб`єкта підприємницької діяльності – Ковтуна Віктора Івановича до Дніпровської районної у місті Києві ради та Комунального підприємства “Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна” про визнання права власності та зобов`язання його зареєструвати, господарський суд міста Києва вимоги позивача задовольнив повністю. Визнав за суб`єктом підприємницької діяльності – Ковтуном Віктором Івановичем право власності на самочинно збудоване будівництво – бокси по ремонту автомобілів, що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Каховська, 71 (літери Б і В) у Дніпровському районі міста Києва, а також стягнув на користь позивача у цій справі з Дніпровської районної у місті Києві ради та Комунального підприємства “Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна” по 3 098,50 грн. державного мита і 156,25 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
Означене судове рішення стало підставою для прийняття 23.05.2017 року державним реєстратором – приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко Оленою Володимирівною рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), яким за ОСОБА_1 проведено первісну реєстрацію право власності на нежитлові будівлі літ. “Б” та літ. “В” по вулиці Каховській, 71 у місті Києві, загальною площею 566,2 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1254507080000), які у подальшому були передані останнім до статутного капіталу Товариства.
Обґрунтовуючи пред`явлені у даній справі вимоги, Прокурор вказував на те, що на момент винесення господарським судом міста Києва рішення у справі № 40/188 (в описовій частині рішення в якій відсутні посилання на встановлені судом обставини надання земельної ділянки під самочинно збудованою нерухомістю ОСОБА_1 або іншій особі), до участі в якій не було залучено власника земельної ділянки – територіальної громади міста Києва в особі Ради, так і на час проведення, зокрема, ОСОБА_1 та Товариством державної реєстрації права власності на відповідну нерухомість, речові права на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005 площею 0,2596 зареєстровані не були. Отже, нерухоме майно на АДРЕСА_1 побудоване на земельній ділянці, яка не була відведена будь-яким фізичним чи юридичним особам для будь-якої мети, зокрема і для будівництва нерухомого майна.
При цьому, укладення правочинів щодо самочинно збудованого нерухомого майна, а також здійснення відносно нього державної реєстрації прав не змінюють правовий статус нерухомості як самочинно збудованої, тоді як знаходження на земельній ділянці, власником якої є територіальна громада міста Києва, такого самочинно збудованого майна, істотно обмежує права власника землі.
Разом із тим, наведені посилання Прокурора визнаються судом необґрунтованими з огляду на таке.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).
Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права.
Разом із тим, у статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).
Право на звернення до господарського суду в установленому ГПК порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (частина 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на положення статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. 
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом захисту необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. 
Водночас, питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем.
Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 року в справі № 922/2529/19.
Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачами з урахуванням належно обраного способу судового захисту.
Частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 Цивільного кодексу України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому, відповідно до частини 1 статті 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
У той же час, згідно з частиною 1 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 Цивільного кодексу України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва.
Стаття 376 Цивільного кодексу України розміщена у главі 27 “Право власності на землю (земельну ділянку)”, тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.
Такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року в справі № 916/1608/18.
Отже, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
При цьому, суд погоджується з доводами Прокурора про те, що сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.
Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості – що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.
Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 Цивільного кодексу України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.
Такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 року в справі № 916/1174/22.
У той же час, суд зазначає, що згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. 
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За змістом статей 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
За статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Статтями 655, 658 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. 
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що право розпорядження майном на підставі будь-яких цивільно-правових угод належить виключно власникові майна. І навпаки, у разі якщо особа не є власником майна, вона не має права розпоряджатися майном, що не належить їй. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 року в справі № 916/1174/22 щодо можливих способів захисту прав власника (користувача) відповідної земельної ділянки, порушених внаслідок здійснення самочинного будівництва, навела правові висновки, за якими, зокрема, у певних випадках спосіб захисту імперативно “прив`язаний” до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін “встановлений законом” означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.
Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Подібна за змістом редакція цієї статті була чинною на час виникнення спірних правовідносин у даній справі.
Відповідно до частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
У частинах 3-5 статті 376 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (частина 3). Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4). На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина 5).
При цьому, формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.
Тотожні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року в справі № 916/2791/13; від 23.06.2020 року в справі № 680/214/16-ц, від 20.07.2022 року в справі № 923/196/20, від 15.11.2023 року в справі № 916/1174/22.
Тобто, відповідно до приписів частин 3 та 5 статті 376 Цивільного кодексу України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 Цивільного кодексу України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
Разом із тим, судом встановлено, що рішення від 13.08.2009 року в справі № 40/188 про задоволення позову суб`єкта підприємницької діяльності – Ковтуна Віктора Івановича до Дніпровської районної у місті Києві ради та Комунального підприємства “Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна” про визнання права власності та зобов`язання його зареєструвати, яким за ОСОБА_1 було визнано право власності на самочинно збудоване будівництво – бокси по ремонту автомобілів, що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Каховська, 71 (літери Б і В) у Дніпровському районі міста Києва, було ухвалене господарським судом міста Києва саме на підставі, у спосіб та у порядку, передбаченому статтею 376 Цивільного кодексу України, що повністю відповідає як імперативним законодавчим приписам, так і правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду.
Означене судове рішення у справі № 40/188 в установленому законом порядку набрало законної сили.
При цьому, суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року в справі за заявою № 48553/99 “Совтрансавто-Холдінг” проти України” та від 28.10.1999 року в справі за заявою № 28342/95 “Брумареску проти Румунії” встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах “Христов проти України”, no. 24465/04, від 19.02.2009 року, “Пономарьов проти України”, no. 3236/03, від 03.04.2008 року).
Отже, оскільки за ОСОБА_1 було визнано право власності на самочинно збудоване будівництво – бокси по ремонту автомобілів, що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Каховська, 71 на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, а доводи Прокурора з цього приводу фактично є спробою домогтися перегляду остаточного і обов`язкового рішення суду у непроцесуальний спосіб шляхом його ревізії в іншому судовому провадженні, що заборонено процесуальним законодавством, а також виключно з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення, суд дійшов висновку про безпідставність відповідних посилань Прокурора у позовній заяві. 
Суд зазначає, що ревізія судового рішення, що набрало законної сили, не допускається у іншому судовому провадженні, оскільки подібні дії не відповідають визначеній законом процесуальній формі діяльності суду з відправлення правосуддя.
Щодо посилань Прокурора на те, що встановлені у рішенні господарського суду міста Києва від 13.08.2009 року в справі № 40/188 обставини не є преюдиційними щодо спірних правовідносин, оскільки судове рішення у справі № 40/188 не містить посилань на встановлені судом обставини будівництва нежитлової будівлі на земельній ділянці, яка надавалася позивачу чи іншій особі, а також на те, що територіальна громада міста Києва не була залучена до участі у вищенаведеній справі, суд зазначає таке.
Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках – ці обставини встановлюються на загальних підставах.
Особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.
Відтак, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. 
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.06.2020 року в справі № 522/7758/14.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб (постанова від 30.06.2020 року в справі № 19/028-10/13). Зокрема, рішення суду не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі, незалежно від того, чи було таке рішення в подальшому оскаржене і скасоване (постанова від 09.11.2021 року в справі № 466/8649/16-ц).
У той же час, з матеріалі справи вбачається та Прокурором не заперечувалося, що одним з відповідачів у справі № 40/188 була Дніпровська районна в місті Києві рада. 
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України “Про столицю України - місто-герой Київ” (тут і далі в редакції, чинній на час порушення провадження у справі № 40/188), систему адміністративно-територіального устрою міста Києва складають райони в місті. 
У місті Києві діють представницькі органи місцевого самоврядування - Київська міська рада, районні в місті ради, які є юридичними особами (частина 1 статті 9 Закону України “Про столицю України - місто-герой Київ”). 
Порядок формування та повноваження міської, районних у місті рад визначаються Законом України “Про місцеве самоврядування в Україні” з особливостями, передбаченими цим Законом (частина 2 статті 9 Закону України “Про столицю України - місто-герой Київ”). 
Згідно з частиною 2 статті 5 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” (в редакції, чинній на час порушення провадження у справі № 40/188) у містах з районним поділом за рішенням територіальної громади міста або міської ради відповідно до цього Закону можуть утворюватися районні в місті ради. Районні в містах ради утворюють свої виконавчі органи та обирають голову ради, який одночасно є і головою її виконавчого комітету. 
Відповідно до частини 2 статті 9 Статуту територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Ради від 28.03.2002 року № 371/1805 (в редакції, чинній на час порушення провадження у справі № 40/188) (далі – Статут) місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста Києва як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні у місті Києві ради та їх виконавчі органи. 
Районні у місті Києві ради утворюються за рішенням територіальної громади міста Києва або Київської міської ради як повноважного представника первинного суб`єкта місцевого самоврядування у місті Києві відповідно до Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” та Закону України “Про столицю України - місто-герой Київ” (абзац 1 частини 1 статті 22 Статуту).
За умовами частин 1, 2 статті 22 Статуту порядок формування районних у м. Києві рад здійснюється відповідно до статті 45 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”. Київська міська рада відповідно до чинного законодавства здійснює управління районами у місті Києві, визначає обсяги і межі повноважень районних у місті Києві рад та їх виконавчих органів.
Рішенням Ради від 06.09.2001 року № 3/1437 “Про районні у місті Києві ради” була створена, зокрема, Дніпровська районна рада міста Києва, яка могла набувати майнових і особистих немайнових прав та нести обов`язки, бути позивачем і відповідачем у судах.
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що Дніпровська районна в місті Києві рада, як належний відповідач у справі № 40/188, на час звернення суб`єкта підприємницької діяльності – Ковтуна Віктора Івановича з позовом про визнання права власності та ухвалення відповідного судового рішення, була органом, уповноваженим на представництво відповідної територіальної громади Дніпровського району міста Києва, де і розташоване спірне нерухоме майно.
Відтак, суд не бере до уваги твердження Прокурора про те, що територіальна громада міста Києва не була залучена до участі у вищенаведеній справі, а встановлені в ньому обставини не є преюдиційними та не можуть бути протиставлені Раді.
Слід також зазначити, що у тексті рішення господарського суду міста Києва від 13.08.2009 року в справі № 40/188, а саме в його мотивувальній частині, суд прямо зазначав, що позивач (суб`єкт підприємницької діяльності – Ковтун Віктор Іванович) є користувачем земельної ділянки за адресою: місто Київ, вулиця Каховська, 71 (яка на час вирішення спору в справі № 40/188 ще не була сформована як окремий об`єкт та не мала кадастрового номеру), а також вказував, що позивачем здійснено самочинне будівництво на земельній ділянці, яка перебуває у нього у користуванні. 
Відтак, твердження Прокурора на відсутність у рішенні суду в справі № 40/188 посилань на встановлені судом обставини будівництва нежитлової будівлі на земельній ділянці, яка надавалася позивачу чи іншій особі, визнаються судом необґрунтованими.
Більше того, визнання за особою права власності на самочинне будівництво на підставі судового рішення саме по собі не є преюдиційним фактом в розумінні приписів чинного законодавства, а є судовим актом, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки (частина 5 статті 11, частина 5 статті 376 Цивільного кодексу України).
Так, судовим рішенням, за яким вирішено спір та яке не потребує виконання, встановлено стан правової визначеності у відносинах між сторонами, і такий стан та наслідки, передбачені таким судовим рішенням, встановлюються одразу з набранням рішенням сили.
Слід також зазначити, що за не спростованими Прокурором твердженнями Товариства у матеріалах справи № 40/188 (копії яких Товариство долучило до матеріалів справи № 910/5375/25) наявна розроблена КП “Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна” технічна документація від 15.08.2007 року на нежитлові будівлі, що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Каховська, 71 (літ. “Б” і “В”), в якій визначено, що загальна площа літ. “Б” становить 567,2 м2 (а.с. 52 матеріалів справи № 40/188), а загальна площа літ. “В” становить 182,3 м2 (а.с. 53 матеріалів справи № 40/188). Означені відомості, зокрема щодо площ об`єктів нерухомості, входили до предмета дослідження судом при вирішенні вищенаведеного спору, в якому господарський суд повністю задовольнив позовні вимоги суб`єкта підприємницької діяльності Ковтуна Віктора Івановича та визнав за ним право власності на самочинно збудоване майно - бокси по ремонту автомобілів, що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Каховська, 71 (літ. “Б” і “В”).
Як було зазначено вище, після набуття права власності на розташоване на спірній земельній ділянці нерухоме майно ОСОБА_1 за Актом приймання-передачі об`єкту нерухомого майна від 16.04.2019 року (який в межах даної справи Прокурором не оскаржується) передав Товариству вищенаведені нежитлові будівлі - бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” та літ. “В”) загальною площею 566,2 м2 в якості майнового внеску до статутного капіталу цієї юридичної особи. 19.04.2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лігун Андрій Іванович прийняв рішення № 46554809 про реєстрацію за Товариством права власності на вказані об`єкти нерухомого майна (номер відомостей про речове право 31258826).
Суд зазначає, що за обставинами даної справи право власності на вищевказане нерухоме майно було набуте ОСОБА_1 на підставі чинного судового рішення про визнання такого права в порядку, прямо передбаченому статтею 376 Цивільного кодексу України. Отже, правомірність виникнення права власності цієї особи на здійснене ним самочинне будівництво була підтверджена державою та визнана відповідним судовим рішенням, і саме на підставі такого судового рішення було проведено державну реєстрацію відповідного речового права ОСОБА_1 . Таким чином, право ОСОБА_1 на самочинне будівництво легітимізовано у спосіб, визначений статтею 376 Цивільного кодексу України - шляхом визнання права власності особи за рішенням суду, і в даному випадку має місце завершений юридичний склад набуття останнім права власності (виникнення права на підставі судового рішення та здійснення у зв`язку з цим державної реєстрації такого права).
Відтак, посилання Прокурора на те, що укладення правочинів (у тому числі передача майна до статутного капіталу Товариства) щодо самочинно збудованого нерухомого майна, а також здійснення відносно нього державної реєстрації прав не змінюють правовий статус нерухомості як самочинно збудованої, визнаються судом необґрунтованими та нерелевантними до фактичних обставин даної справи.
За встановлених судом обставин, твердження Прокурора про те, що за інформацією Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва від 29.03.2023 року № 073-798 та від 21.01.2025 року № 055-1387 останній не видавав та не реєстрував документів (у тому числі містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва), що надають право на виконання підготовчих, будівельних робіт (у тому числі робіт з реконструкції) та засвідчують готовність об`єктів будівництва в літ. “Б”, “В” та “Г” на вулиці Каховській, 71 у місті Києві, про те, що в реєстрі адрес не зафіксовано відомостей про документи щодо присвоєння поштової адреси об`єктам нерухомого майна в літ. “Б” та літ. “В” на АДРЕСА_1 , а також про те, що за змістом відповіді Комунального підприємства Київської міської ради “Київське міське бюро технічної інвентаризації” (яке здійснювало державну реєстрацію прав на нерухоме майно до 2013 року) нежитлові будівлі – бокси по ремонту автомобілів (літ. “Б” та літ. “В”) за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності не зареєстровані, не спростовують законності набуття ОСОБА_1 , а в подальшому і Товариством, права власності на вказані об`єкти на підставі відповідного судового рішення, та не свідчать про наявність підстав для задоволення відповідних позовних вимог Прокурора, зокрема про знесення розташованих на спірній земельній ділянці об`єктів.
Як було вказано вище, Прокурор також звертав увагу на те, що державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю літ. “Г” площею 36 м2 на АДРЕСА_1 була проведена державним реєстратором на підставі технічного паспорта від 07.08.2019 року, виданого ТОВ “ЕЮБ “Гривна-плюс”, а також довідки від 07.08.2019 року № 536, виданої цим товариством. Водночас, передбачені законом відомості, а саме: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, у матеріалах вищевказаної реєстраційної справи відсутні. У реєстрі адрес не зафіксовано відомостей про документи щодо присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна в літ. “Г” площею 36 м2 на АДРЕСА_1 , а Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва не видавав та не реєстрував документів, що надають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність об`єкта будівництва в літ. “Г” площею 36 м2 на АДРЕСА_1 , на яке право власності відповідно до інформації Комунального підприємства Київської міської ради “Київське міське бюро технічної інвентаризації” не реєструвалося.
Разом із тим, судом встановлено, що 09.08.2019 року державний реєстратор Комунального підприємства “Реєстраційне бюро” Чуйко Ганна Георгіївна прийняла рішення № 48180622 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), яким зареєструвала за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю літ. “Г”, загальною площею 36 м2, яка знаходиться у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1891274580000).
Наведене нерухоме майно також було передане його власником – ОСОБА_2 в якості майнового внеску до статутного капіталу Товариства на підставі відповідного акту приймання-передачі від 06.11.2019 року (який Прокурор у межах цієї справи не просив визнати недійсним).
Разом із тим, 01.11.2024 року між Товариством та Радою був укладений договір оренди земельної ділянки (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О. та зареєстрований у реєстрі 01.11.2024 року за № 4464) (далі – Договір), за умовами якого Рада передає, а Товариство приймає в оренду (строкове платне користування) вищезазначену земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:66:045:0005) для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури.
Суд звертає увагу на те, що за положеннями частини 1 статті 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. 
Наведений висновок викладений у пунктах 5.29-5.30 постанови Верховного Суду від 22.05.2024 року в справі № 922/436/22.
Водночас необхідно враховувати, що знесення самочинного об`єкта нерухомості є крайньою мірою впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. 
Означена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.01.2020 року в справі № 822/2149/18, від 08.12.2021 року в справі № 520/3777/18 та інших.
Разом із тим, за змістом позовної заяви Прокурор не заявляв вимог про перебудову чи приведення спірних правовідносин у правове поле іншим чином, крім зобов`язання Товариства знести самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, зважаючи, зокрема, на те, що державна реєстрація права приватної власності на нежитлові будівлі боксів по ремонту автомобілів (літ. “Б” і “В”), загальною площею 749,5 м2 та нежитлова будівля літ. “Г”, загальною площею 36 м2, що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Каховська, 71 створюють для Ради перешкоди у реалізації нею прав власника земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005.
Суд зазначає, що власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005 є саме Рада, яка при укладенні Договору погодилася із знаходженням на земельній ділянці нежитлових будівель, право власності на які було зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та яке, у тому числі, було в установленому законом порядку визнане рішенням господарського суду міста Києва від 13.08.2009 року в справі № 40/188. 
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що у даному випадку, з урахуванням приписів статей 375 та 376 Цивільного кодексу України, вимоги Прокурора про знесення спірних об`єктів є надмірним втручанням, враховуючи, зокрема, правові наслідки надання власником земельної ділянки згоди на її використання.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол до Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга - міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 року в справі “East/West Alliance Limited” проти України” (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, Закону України “Про міжнародні договори України” застосовується національними судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до цієї Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” застосовується українськими судами як джерело права. 
У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах “Спорронг і Льоннрот проти Швеції”, “Джеймс та інші проти Сполученого Королівства”, “Вєренцов проти України”, “Щокін проти України”, “Сєрков проти України”, “Колишній король Греції та інші проти Греції”, “Булвес” АД проти Болгарії”, “Трегубенко проти України”) напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно. Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу Конвенції. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення “суспільного”, “публічного” інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися “значною свободою (полем) розсуду”. Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип “пропорційності” передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. “Справедлива рівновага” передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе “індивідуальний і надмірний тягар”. Одним із елементів дотримання принципу “пропорційності” при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Водночас Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу “належного урядування”. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах “Беєлер проти Італії”, “Онер`їлдіз проти Туреччини”, “Megadat.com S.r.l. проти Молдови”, “Москаль проти Польщі”). Принцип “належного урядування”, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі “Москаль проти Польщі”). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу “помилку” не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі “Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки”). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі “Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки”, “Ґаші проти Хорватії”, “Трґо проти Хорватії”). 
Слід зазначити, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року в справі № 916/2791/13.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що задоволення позовних вимог Прокурора про знесення об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:66:045:0005, на які за Товариством зареєстровано право власності, матиме наслідком втручання у право на майно, і вказане втручання зумовить порушення справедливого балансу та покладатиме на Товариство надмірний індивідуальний тягар, а відтак буде непропорційним і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Слід також зазначити, що за змістом наданих Прокурором протоколів огляду місця події від 22.12.2022 року та додаткового огляду місця події від 22.12.2022 року, а саме: земельної ділянки, розташованої у місті Києві на вулиці Каховській, 71, в ході огляду огляд місця події встановлено розташування на вказаній земельній ділянці трьох об`єктів нерухомого майна приблизними розмірами 40-45 м2, 200 м2 та 100 м2. Однак, зареєстрованих за Товариством об`єктів площею 567,2 м2, 182,3 м2 та 36 м2 оглядом не виявлено.
Наведені докази, надані Прокурором, фактично суперечать вимогам останнього про зобов`язання Товариства знести об`єкт нерухомого майна – нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 та нежитлову будівлю (літера “Г”) загальною площею 36 м2, які знаходяться на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва на земельній ділянці площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005.
Додатково до вищенаведеного, щодо посилань Прокурора (в контексті незаконності зміни загальної площі боксів по ремонту автомобілів) на те, що згідно з матеріалами реєстраційної справи Товариство не подало, а державний реєстратор (приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А.) не витребував документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, суд звертає увагу на таке.
Як було зазначено вище, 31.01.2022 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко Людмила Анатоліївна прийняла рішення з індексним номером 63155724 про внесення змін до відомостей про площу означеного об`єкта нерухомого майна, а саме: змінила його загальну площу з 566,2 м2 на 749,5 м2 та додала відомості про об`єкт: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2, будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2. Вказане рішення цим державним реєстратором було прийняте на підставі доданих до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно документів, а саме: виданого 26.01.2022 року технічного паспорту ТІ01:9803-7986-3646-3328 та довідки про технічні показники об`єкта від 21.01.2022 року № 11, виданої Фізичною особою-підприємцем Мовчан І.В.
Прокурор зазначав, що державна реєстрація права власності, у зв`язку із суттєвою зміною технічних характеристик (у результаті реконструкції) об`єкта нерухомого майна, проводиться за наявності документа про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Так, відповідно до підпункту 3.2 пункту 3 ДБН А.2.2-3:2014 будівництвом є нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт та технічне переоснащення об`єктів будівництва.
Згідно з підпунктом 3.16 пункту 3 ДБН А.2.2-3:2014 реконструкцією є перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкта будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його технікоекономічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкта в цілому або його частин (за умови їх автономності). 
Відповідно до частини 1 статті 332 Цивільного кодексу України переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ. 
За таких умов, у разі проведення реконструкції об`єкта нерухомого майна утворюється нова річ. 
Згідно з частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). При цьому, за наявними у матеріалах справи доказами реконструкція нежитлових будівель-боксів по ремонту автомобілів (літ. “Б” і “В”), що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Каховська, 71, не проводилась. Документи, які спростовують наведені обставини, у матеріалах справи відсутні.
Разом із тим, відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 26 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” (у редакції, чинній на час проведення державної реєстрації внесення змін до відомостей про площу означених об`єктів нерухомого майна), у разі якщо допущена технічна помилка, виявлена після отримання заявником документів за результатом розгляду заяви, така помилка виправляється державним реєстратором виключно на підставі заяви особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку.
Суд зауважує, що у розробленій КП “Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна” технічній документації від 15.08.2007 року на нежитлові будівлі, що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Каховська, 71 (літ. “Б” і “В”) зазначено, що загальна площа літ. “Б” становить 567,2 м2 (а.с. 52 матеріалів справи № 40/188), загальна площа літ. “В” становить 182,3 м2 (а.с. 53 матеріалів судової справи № 40/188). При цьому, плани будівель літ. “Б” і “В” (їх геометричні розміри) згідно з технічними паспортами, поданими на державну реєстрацію в 2017 році та в 2022 році, є аналогічними з планами будівель та їх геометричними розмірами, які зазначені у технічній документації від 15.08.2007 року, з урахуванням якої господарський суд міста Києва ухвалив рішення від 13.08.2009 року в справі № 40/188.
У той же час, як було вказано вище, за змістом довідки про технічні показники об`єкта від 21.01.2022 року № 11, виданої Фізичною особою-підприємцем Мовчан І.В., при оформленні правовстановлюючих документів до загальної площі об`єкта помилково не була врахована площа будівлі під літ. “В”. Відтак, загальна площа об`єкта збільшилася за рахунок включення до неї площі будівлі під літ. “В”, тоді як загальна площа будівлі під літ. “Б” змінилася за рахунок уточнення її лінійних розмірів.
Наведені обставини спростовують відповідні доводи Прокурора щодо неправомірності зміни загальної площі нежитлових будівель - боксів по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”).
Щодо вимог Прокурора про скасування державної реєстрації за Товариством права власності на об`єкт нерухомого майна – нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2) на вулиці Каховській, 71 у місті Києві, здійсненої на підставі рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лігун А.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.04.2019 року індексний номер 46554809, припинивши вказане право, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1254507080000), а також про скасування державної реєстрації за Товариством права власності на об`єкт нерухомого майна – нежитлову будівлю (літера “Г”) загальною площею 36 м2 на вулиці Каховській, 71 у місті Києві, здійсненої на підставі рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лігун А.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1891274580000), суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 року в справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) вказано, що можливі способи захисту прав особи – власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 року в справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 року в справі № 923/196/20 (пункт 35)).
При цьому, формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 року в справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 року в справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 року в справі № 923/196/20).
Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 Цивільного кодексу України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку (як на це посилався Прокурор у пред`явленому позові), задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа – власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.
Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.
Оскільки положення статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою – власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа – власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.
Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.
Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що у випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірних об`єктів нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Натомість заявлена вимога зазначеного не забезпечує.
Враховуючи вищенаведені обставини щодо обрання Прокурором неналежного способу захисту прав в частині вимог про скасування державної реєстрації, а також зважаючи на встановлену судом відсутність у даному випадку правових підстав для зобов`язання Товариства знести самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна – нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2), а також нежитлову будівлю (літера “Г”) загальною площею 36 м2, які знаходяться на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва на земельній ділянці площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог Прокурора про зобов`язання Товариство знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна – нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2), який знаходиться на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва на земельній ділянці площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005; скасування державної реєстрації за Товариством права власності на об`єкт нерухомого майна – нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2) на вулиці Каховській, 71 у місті Києві, здійсненої на підставі рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лігун А.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.04.2019 року індексний номер 46554809, припинивши вказане право, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1254507080000); зобов`язання Товариства знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна – нежитлову будівлю (літера “Г”) загальною площею 36 м2, який знаходиться на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва на земельній ділянці площею 0,2596 га з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005, та скасування державної реєстрації за Товариством права власності на об`єкт нерухомого майна – нежитлову будівлю (літера “Г”) загальною площею 36 м2 на вулиці Каховській, 71 у місті Києві, здійсненої на підставі рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лігун А.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1891274580000).
Щодо вимог Прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Ради від 19.09.2024 року № 138/9946 “Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю “Ремтехсервіс-Груп” земельної ділянки в оренду для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури на вул. Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва”, суд зазначає таке.
У постанові від 19.06.2018 року в справі № 916/1979/13 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб; неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55, статті 124 Конституції України; у такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.
Разом із тим, у постановах від 30.05.2018 року в справі № 923/466/17 та від 19.06.2018 року в справі № 916/1979/13 Велика Палата Верховного Суду сформулювала вмотивований висновок про те, що вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою.
У пункті 8.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 року в справі № 912/2797/21 сформульовано правовий висновок про те, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою.
Подібні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 року в справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 11.02.2020 року в справі № 922/614/19, від 28.09.2022 року в справі № 483/448/20. 
Відтак, за усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду якщо рішення органу державної влади, місцевого самоврядування виконане, вимога про визнання такого рішення незаконним та його скасування не відповідає належному способу захисту, бо її задоволення не призводить до відновлення прав позивача. При цьому, якщо таке рішення не відповідає закону, воно не створює тих наслідків, на які спрямоване. Тому відсутня необхідність оскаржувати таке рішення - позивач може обґрунтовувати свої вимоги, зокрема, незаконністю такого рішення.
З огляду на те, що спірне рішення Ради на час звернення Прокурора до суду з даним позовом вже виконане шляхом укладення між відповідачами Договору, суд дійшов висновку про те, що визнання недійсним такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади. 
Разом із тим, обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року в справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 року в справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 року в справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).
За таких обставин, у задоволенні вимоги Прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Ради від 19.09.2024 року № 138/9946 слід відмовити.
Щодо решти вимог Прокурора про визнання недійсним Договору, зобов`язання Товариства повернути територіальній громаді міста Києва в особі Ради земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005 площею 0,2596 га на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва, а Раду – прийняти вказану земельну ділянку, скасування державної реєстрації за Товариством права оренди означеної земельної ділянки та права комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Ради на означену земельну ділянку з припиненням таких прав, а також про скасування у Державному земельному кадастрі державну реєстрації земельної ділянки, суд зазначає таке.
Як було зазначено вище, зважаючи на прийняття Радою рішення від 19.09.2024 року № 138/9946 “Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю “Ремтехсервіс-Груп” земельної ділянки в оренду для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури на вул. Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва”, 01.11.2024 року між відповідачами у справі був укладений договір оренди земельної ділянки (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О. та зареєстрований у реєстрі 01.11.2024 року за № 4464) (далі – Договір), за умовами якого Рада передає, а Товариство приймає в оренду (строкове платне користування) вищезазначену земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:66:045:0005) для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури.
Статтею 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. 
Згідно з частиною 1 статті 9 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття Радою рішення від 19.09.2024 року №138/9946) до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями територіальної громади міста; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. 
Відповідно до частини 2 статті 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. 
Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (частина 1 статті 93 Земельного кодексу України). 
За змістом частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Приписи статті 124 Земельного кодексу України визначають порядок передачі земельних ділянок в оренду. 
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу (частина 1 статті 124 Земельного кодексу України). 
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу (частина 2 статті 124 Земельного кодексу України). 
Відповідно до частин 1, 2 статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
З матеріалів справи вбачається, що на час прийняття Радою рішення від 19.09.2024 року № 138/9946 “Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю “Ремтехсервіс-Груп” земельної ділянки в оренду для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури на вул. Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва”, за Товариством було зареєстровано право власності на нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літ. “Б” і “В”), загальною площею 749,5 м2 та нежитлову будівлю літ. “Г”, загальною площею 36 м2, що розташовані на вулиці Каховській, 71 у місті Києві.
У пояснювальній записці до проекту цього рішення зазначено, що земельна ділянка забудована нежитловою будівлею (літ. “Г”) загальною площею 36 м2 та нежитловими будівлями-боксами по ремонту автомобілів (літ. “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2, які перебувають у власності Товариства; право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.04.2019 року (номер запису про право власності 31258826) та 06.11.2019 року (номер запису про право власності 34100401) (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.12.2022 № 317178414). 
Слід зазначити що у постанові від 04.07.2018 року в справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині 1 статті 317 Цивільного кодексу України, у тому числі й право володіння. 
Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. 
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 19.01.2021 року в справі № 916/1415/19, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. 
За таких обставин, Рада відповідно до наданих їй повноважень правомірно розпорядилася спірною земельною ділянкою шляхом передачі її в оренду Товариству (яке на час прийняття рішення Ради від 19.09.2024 року № 138/9946 та на момент укладення Договору було власником нерухомого майна, розташованого на відповідній земельній ділянці, і таке право власності було в установленому законом порядку зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також було чинним та не скасованим). З огляду на викладене, суд зазначає про безпідставність посилань Прокурора про надання Товариством Раді недостовірної інформації щодо перебування у власності відповідача-2 об`єктів нерухомого майна, розташованих на спірній земельній ділянці.
Суд зазначає, що земельним законодавством передбачено виключне право власника нерухомого майна на отримання в оренду земельної ділянки, на якій воно розташоване, без проведення земельних торгів. Виходячи із системного аналізу положень частини 2 статті 124 та абзацу 2 частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації вже існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці, що належать на праві власності зазначеним особам, для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання. 
Слід зазначити, що у позовній заяву Прокурор посилався на надання Товариству в оренду спірної земельної ділянки площею: 0,2596 га не для експлуатації і обслуговування нерухомого майна, а для нового будівництва багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури. 
Разом із тим, суд звертає увагу на те, що за наявними у матеріалах справи доказами Товариство, яке є власником нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005 площею 0,2596 га, реалізувало своє право, гарантоване частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України, на отримання земельної ділянки в оренду під експлуатацію об`єктів нерухомого майна, що перебувають у його власності.
У пояснювальній записці від 12.12.2022 року № ПЗП-48261 зазначено, що відповідно до Генерального плану міста Києва, затвердженого рішенням Ради від 28.03.2002 року № 370/1804, земельна ділянка за функціональним призначенням належить до території житлової багатоповерхової забудови (лист Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Ради (Київської міської державної адміністрації) від 09.11.2022 року № 055-7680). 
Відповідно до пункту 2.1 Договору цільове призначення земельної ділянки - 02.10 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури. 
Означене цільове призначення земельної ділянки, вказане у Договорі, відповідає виду функціонального призначення земельної ділянки, визначеному Генеральним планом міста Києва, затвердженим рішенням Ради від 28.03.2002 року № 370/1804. 
У той же час, незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка комунальної власності надається юридичній особі з метою обслуговування та експлуатації вже існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці, що належать на праві власності зазначеним особам, для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання. 
Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.10.2024 року в справі № 910/20103/23, спір в якій виник з аналогічних правовідносин.
У позовній заяві Прокурор також посилався на те, що спірна земельна ділянка 8000000000:66:045:0005, сформована під самочинно збудоване майно, частково знаходиться у санітарно-захисній зоні, що не було враховано Радою при прийнятті рішення від 19.09.2024 року № 138/9946 та укладенні Договору.
Разом із тим, у пояснювальній записці від 12.12.2022 року № ПЗП-48261 зазначено, що частково земельна ділянка знаходиться в санітарно-захисній зоні відповідно до даних з містобудівного кадастру м. Києва. Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Ради (Київської міської державної адміністрації) у листі від 09.11.2022 року № 055-7680 зазначив, що заявлена ініціатива відповідає містобудівній документації, що було враховано у зауваженні від 20.01.2022 року № 08/230-53 Управління правового забезпечення діяльності Ради до проекту рішення.
З огляду на викладене, у пунктах 3.5, 3.7 рішення від 19.09.2024 року № 138/9946 Рада зобов`язала Товариство використовувати земельну ділянку в межах санітарно-захисної зони із дотриманням вимог статті 114 Земельного кодексу України (в якій знаходиться лише частина спірної земельної ділянки), а також під час використання земельної ділянки дотримуватись обмежень у її використанні, зареєстрованих у Державному земельному кадастрі, та вимог Закону України “Про автомобільні дороги”.
Більше того, відповідно до пункту 5.2 Договору обмеження у використанні земельної ділянки є складовою частиною відомостей проекту землеустрою щодо її відведення, затвердженого рішенням Ради від 19.09.2024 року № 138/9946, та зареєстровані у Державному земельному кадастрі.
Згідно з пунктом 8.4. Договору орендар зобов`язаний, зокрема, під час використання Земельної ділянки дотримуватися обмежень у її використанні, встановлених законодавством України та зареєстрованих у Державному земельному кадастрі, та вимог Закону України “Про автомобільні дороги”. 
Враховуючи вищенаведене, при укладенні оспорюваного Прокурором Договору Радою були враховані та зазначені обмеження (санітарно-захисна зона) у використанні земельної ділянки, яка передавалася у користування Товариству, що свідчить про необґрунтованість відповідних посилань Прокурора (зокрема і в частині тверджень про формування спірної земельної ділянки під самочинно збудоване майно). Порушень Товариством умов Договору в наведеній частині матеріали справи не містять.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним укладеного між відповідачами Договору, а також і необґрунтованість інших похідних вимог Прокурора про зобов`язання Товариства повернути територіальній громаді міста Києва в особі Ради земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:66:045:0005 площею 0,2596 га на вулиці Каховській, 71 у Дніпровському районі міста Києва, а Раду – прийняти вказану земельну ділянку, скасування державної реєстрації за Товариством права оренди означеної земельної ділянки та права комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Ради на означену земельну ділянку з припиненням таких прав, а також про скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки.
Інші посилання Прокурора щодо наявності підстав для задоволення позову також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються її матеріалами.
Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За умовами частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вищенаведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову в задоволення вимог Прокурора.
У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 “Справа “Серявін та інші проти України” (Заява № 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії”, № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії”, № 49684/99, пункт 30, від 27.09.2001 року).
Окрім того, господарський суд при вирішення даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі “Проніна проти України”, яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників справи не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при правовій кваліфікації спірних відносин.
Також слід зазначити наступне.
Як було вказано вище, ухвалою від 01.05.2025 року господарський суд міста Києва частково задовольнив заяву Прокурора від 29.04.2025 року № 50-2878ВИХ-25 про вжиття заходів забезпечення позову та наклав арешт на об`єкт нерухомого майна – нежитлові будівлі-бокси по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2) на вулиці Каховській, 71 в місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1254507080000); наклав арешт на об`єкт нерухомого майна – нежитлову будівлю (літера “Г”) загальною площею 36 м2 на вулиці Каховській, 71 в місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1891274580000); заборонив Товариству та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо об`єкта нерухомого майна – нежитлових будівель-боксів по ремонту автомобілів (літери “Б” і “В”) загальною площею 749,5 м2 (опис об`єкта: будівля літ. “Б” бокс по ремонту автомобілів площею 567,2 м2 та будівля літ. “В” бокс по ремонту автомобілів площею 182,3 м2) на вулиці Каховській, 71 в місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1254507080000), у тому числі укладати договори купівлі-продажу або іншим способом відчужувати права на вказані об`єкти нерухомості, здійснювати заходи щодо поділу, об`єднання, збільшення площі, виділення частини вказаного нерухомого майна; заборонив Товариству та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо об`єкта нерухомого майна – нежитлової будівлі (літера “Г”) загальною площею 36 м2 на вулиці Каховській, 71 в місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1891274580000), у тому числі укладати договори купівлі-продажу або іншим способом відчужувати права на вказаний об`єкт нерухомості, здійснювати заходи щодо поділу, об`єднання, збільшення площі, виділення частини вказаного нерухомого майна.
Відповідно до частини 9 статті 145 Господарського процесуального кодексу України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
З огляду на те, що позовні вимоги Прокурора у даній справі не підлягають задоволенню в повному обсязі, суд дійшов висновку про необхідність скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою господарського суду міста Києва від 01.05.2025 року № 910/5375/25.
Судові витрати позивача (Прокурора) відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, покладаються на Прокурора та компенсації останньому не підлягають.
Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 145, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову відмовити.
2. Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду міста Києва від 01.05.2025 року № 910/5375/25.
3. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
4. В силу приписів частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 22.05.2026 року. 

Суддя  В.С. Ломака