ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" травня 2026 р. Справа№ 911/3409/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тарасенко К.В.
суддів: Сибіги О.М. 
Коробенка Г.П. 

секретар судового засідання: Гріщенко А.О.
за участі представників сторін: відповідно до протоколу судового засідання від 20.05.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив»
на рішення Господарського суду Київської області від 01.04.2025 (повний текст складено та підписано 11.04.2025)
у справі №911/3409/24 (суддя - Черногуз А.Ф.)

за позовом Обухівської окружної прокуратури Київської області 
в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації 
до Обухівської районної державної адміністрації,
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України» 
про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним розпоряджень, скасування державної реєстрації права власності та скасування державної реєстрації земельної ділянки у державному земельному кадастрі

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. короткий зміст позовних вимог
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Обухівської окружної прокуратури Київської області (далі прокуратура) в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі позивач) до Обухівської районної державної адміністрації далі відповідач-1) та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» (далі відповідач-2) про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним розпоряджень, скасування державної реєстрації права власності та скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3223180500:08:003:0041 площею 1,7857 га у державному земельному кадастрі.
Прокурор зазначає, що оспорюваним розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 458 від 23.03.2010 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 4-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Великодимерської сільської ради» порушено інтереси держави, адже з державної власності протиправно вибули земельні ділянки лісового фонду, в тому числі спірна земельна ділянка. 

1.2. короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Київської області від 01.04.2025 у справі №911/3409/24 позов задоволено.
Усунено перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду площею 1,7857 га, шляхом визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 23.03.2010 №458 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 4-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради» в частині відведення земельної ділянки ОСОБА_1 площею 2,0000 га, та розпорядження від 25.01.2019 №29 «Про зміну цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_2 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району»
Усунено перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 1,7857 га, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №73131925 від 15.05.2024 стосовно права приватної власності «ТОВ «Інтерплюс Актив» на земельну ділянку з кадастровим номером 3223180500:08:003:0041 площею 1,7857 га із припиненням речових прав щодо неї.
Усунено перешкоди власнику державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення, шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3223180500:08:003:0041 площею 1,7857 га у Державному земельному кадастрі.
Стягнуто з Обухівської районної державної адміністрації 4 844,8 грн витрат зі сплати судового збору.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» на користь Київської обласної прокуратури 4 844,8 грн витрат зі сплати судового збору.
Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірна земельна ділянка накладається на землі лісового фонду, що перебувають в постійному користуванні Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України», які не були у встановленому порядку вилучені зі складу земель лісового фонду та в подальшому, було неправомірно змінено цільове призначення спірної земельної ділянки, вимоги прокурора є підставними та підлягають задоволенню.

1.3. короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 01.04.2025 у справі № 911/3409/24 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» в повному обсязі у зв`язку з порушенням строків звернення до суду та закінченням граничних строків для витребування майна у добросовісного набувача. Судові витрати покласти на позивача по справі.

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ:
2.1. визначення складу суду, заяви, клопотання
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2025 для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді: Кравчук Г.А., Коробенко Г.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2025 витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/3409/24 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» на рішення Господарського суду Київської області від 01.04.2025 у справі до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №911/3409/24. 
17.07.2025 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2025, зокрема, відкрито апеляційне провадження у справі № 911/3409/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» на рішення Господарського суду Київської області від 01.04.2025 та призначено апеляційну скаргу до розгляду на 03.09.2025.
05.08.2025 через систему «Електронний суд» від Обухівської окружної прокуратури Київської області надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Розпорядженням керівника апарату суду від 01.09.2025 у зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2025 у справі визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді - Коробенко Г.П., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2025, зокрема, прийнято до провадження справу №911/3409/24 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді - Коробенко Г.П., Сибіга О.М. та призначено розгляд справи №911/3409/24 на 18.09.2025 о 12 год 30 хв.
16.09.2025 до суду від Обухівської районної державної адміністрації надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника Обухівської районної державної адміністрації.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2025 оголошено перерву у судовому засіданні у справі №911/3409/24 до 22.10.2025 о 10 год. 45 хв.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 відкладено розгляд справи №911/3409/24 на 03.12.2025 о 10 год. 45 хв. 
03.12.2025 судове засідання не відбулось, у зв`язку з проведенням ДП «ІСС» позапланових технічних робіт на об`єктах інформаційної інфраструктури судової влади України, про що Північним апеляційним господарським судом складено акт щодо знеструмлення електромережі суду, вихід з ладу сервера автоматизованої системи та інші умови що впливають на безперебійність та функціонування автоматизованої системи від 03.12.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 розгляд справи №911/3409/24 призначено на 11.02.2026 об 11 год. 30 хв.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 відкладено розгляд справи №911/3409/24 на 05.03.2026 о 12 год. 15 хв.
25.02.2026 через систему «Електронний суд» від представника Обухівської районної державної адміністрації надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Обухівської районної державної адміністрації.
02.03.2026 через систему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» надійшла заява про участь у судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 оголошено перерву у судовому засіданні у справі №911/3409/24 до 20.05.2026 о 12 год. 45 хв.
15.05.2026 через систему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» надійшла заява про участь у судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

2.2. узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач-2 зазначає наступне:
- прокурором порушено строки позовної давності для звернення з даним позовом, а подане клопотання щодо поважності пропуску прокурором такого строку є необґрунтованим;
- скаржником заявлено про застосування строків позовної давності про витребування майна у добросовісного набувача з посиланням на те, що такий строк закінчився 30.09.2021, оскільки передача у приватну власність земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 , а в подальшому ТОВ «Інтерплюс Актив» після проведення державної реєстрації прав відбулась 30.09.2011, тобто це початок відліку строку набуття права власності добросовісним набувачем.

2.3. узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
2.3.1. Прокурор у поданому відзиві наголосив на обґрунтованості позовних вимог та ефективності обраного способу захисту, а тому просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» на рішення Господарського суду Київської області від 01.04.2025 у справі № 911/3409/24 в повному обсязі.
2.3.2. Київська обласна державна адміністрація, Обухівська районна державна адміністрація та Державне спеціалізоване підприємство «Ліси України» своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. 
Відтак, з урахуванням частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, справа розглядається за наявними матеріалами.

2.4. явка в судове засідання 
У судове засідання 20.05.2026 з`явився прокурор, представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» (скаржник) та Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України» (третя особа).
Представник відповідача-2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.
Прокурор та представник третьої особи заперечили проти доводів апеляційної скарги та просили суд відмовити в її задоволенні.
Представники позивача та відповідача-1 в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про розгляд справи в суді апеляційної інстанції були повідомлені належним чином та завчасно, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками про доставку ухвали суду до їх електронного кабінету системи «Електронний суд».
Враховуючи належне повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи, а також те, що наявних матеріалів достатньо для належного перегляду оскаржуваного рішення суду в апеляційному порядку, оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, колегія суддів дійшла висновку про можливість перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та за відсутності представників учасників прави, що не з`явилися в судове засідання.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.
3.ПОЗИЦІЯ СУДУ:
3.1. встановлені судом першої інстанції обставини
23.03.2010 Обухівською районною державною адміністрацією Київської області було видане оспорюване розпорядження № 458 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 4-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Великодимерської сільської ради».
Пунктом 1 цього розпорядження затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Великодимерської сільської ради Київської області.
Відповідно до пункту 2 вказаного розпорядження вирішено передати у власність земельні ділянки ОСОБА_3 площею 2,0000 га, ОСОБА_4 площею 2,0000 га, ОСОБА_1 площею 2,0000 га та ОСОБА_5 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, надати дозвіл землевпорядній організації встановити межі земельних ділянок та зони обмежень в натурі (на місцевості), виготовити державні акти на право власності на землю.
Крім того, пунктами 3, 4, 5 розпорядження постановлено приступати до використання земельних ділянок, до встановлення їх меж в натурі (на місцевості), одержання документів, що посвідчують право на них та їх державної реєстрації забороняється. Використовувати земельні ділянки виключно за цільовим призначенням. Управлінню Держкомзему в Обухівському районі зберігати проект землеустрою в установленому порядку.
На підставі вищевказаного розпорядження управлінням Держкомзему в Обухівському районі 02.09.2011 ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯЛ № 218826 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 3223180500:08:003:0038.
30.09.2011 між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з умовами якого продавець передав у власність та отримав грошову суму, а покупець прийняв у власність та сплатив грошову суму за земельну ділянку площею 2,0000 га, розташовану на території Великодимерської сільської ради Обухівського району Київської області. Кадастровий номер 3223180500:08:003:0038. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Іванців В.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2860.
Як вбачається з листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області, що був надісланий ОСОБА_2 , останню було повідомлено про те, що при внесенні даних про згадану вище земельну ділянку з кадастровим номером 3223180500:08:003:0038 було виявлено помилку, а саме присвоєно декільком земельним ділянкам однакові кадастрові номери, у зв`язку із чим означеній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 3223180500:08:003:0040.
Згідно заяви ОСОБА_2 від 26.11.2018 адресованої за «місцем вимоги до компетентних органів», підпис останньої у якій був засвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Бацай В.Ю., а заява була зареєстрована у реєстрі за № 1759, ОСОБА_2 просила розділити належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 3223180500:08:003:0040 на дві земельні ділянки - площею 1,7857 га та площею 0,2143 га. 
За результатом подачі вищезазначеної заяви для відповідної реєстрації, за ОСОБА_2 було оформлене право власності на земельну ділянку площею 1,7857 га, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційної довідки: 408536160, час формування 17.12.2024). При цьому вбачається, що вказаній земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер 3223180500:08:003:0041.
25.01.2019 Обухівською районною державною адміністрацією було прийняте друге оспорюване прокуратурою розпорядження № 29 «Про зміну цільового призначення земельної ділянки громадянки ОСОБА_2 з «для ведення особистого селянського господарства» на «для ведення індивідуального садівництва» в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області», відповідно до пункту 1 якого постановлено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється з «для ведення особистого селянського господарства» на «для ведення індивідуального садівництва» громадянки ОСОБА_2 в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області.
Відповідно до пункту 2 вказаного розпорядження вирішено змінити цільове призначення земельної ділянки громадянки ОСОБА_2 площею 1,7857 га (кадастровий номер 3223180500:08:003:0041) з «для ведення особистого селянського господарства» на »для ведення індивідуального садівництва» в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області.
Згідно з пунктом 3 означеного розпорядження доручено Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області внести відповідні зміни до Державного земельного кадастру та забезпечити зберігання проекту із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки у встановленому законодавством порядку.
У пункті 4 згадуваного розпорядження постановлено використовувати земельну ділянку виключно за цільовим призначенням.
У подальшому, 31.01.2019 між ОСОБА_2 , як продавцем, та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інтер-Плюс» (код ЄДРПОУ 32586973) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець передала у власність, а покупець купив, земельну ділянку площею 1,7857 га, кадастровий номер 3223180500:08:003:0041. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левченком В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 278. 
15.05.2024 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інтер-Плюс», вже як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер-Плюс», як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого вказана земельна ділянка була передана продавцем у власність покупцю.
Отже, станом на момент звернення прокурора до суду із цим позовом, земельна ділянка площею 1,7857 га, кадастровий номер 3223180500:08:003:0041 (надалі спірна земельна ділянка) перебувала у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» - відповідача-2, що також підтверджується згадуваною вище інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційної довідки: 408536160, час формування 17.12.2024).
Крім того, судами розглядалась справа № 372/1141/19 за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до ряду фізичних осіб та Обухівської районної державної адміністрації Київської області про визнання недійсними розпоряджень та витребування земельних ділянок із незаконного володіння. 
У цій справі прокурор просив визнати недійсними розпорядження Обухівської районної державної адміністрації №458 від 23.03.2010 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 4-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради» та №29 від 25.01.2019 «Про зміну цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_2 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району», а також просив суд про витребування на користь держави в особі Державного підприємства »Київське лісове господарство» з незаконного володіння, зокрема, спірної земельної ділянки площею 1,7857 га з кадастровим номером 3223180500:08:003:0041 у ОСОБА_2 .
Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд першої інстанції констатував, що справа № 372/1141/19 про яку згадувалось вище, та справа № 911/3409/24 мають різний суб`єктний склад, оскільки в ній приймали участь також й інші відповідачі - фізичні особи, а прокуратура зверталась із позовом до суду в інтересах іншої особи - Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та Державного підприємства «Київське лісове господарство», в той час як у цій справі прокурор звернувся в інтересах держави в особі іншого - належного позивача - Київської обласної державної адміністрації.
Також у межах справи № 372/1141/19 прокурором був заявлений інший спосіб захисту порушеного права визначеного ним позивача, а саме - визнання недійсними розпоряджень та витребування земельних ділянок (зокрема і спірної земельної ділянки) із незаконного володіння відповідачів - фізичних осіб (віндикаційний позов).
Водночас, у даній справі прокурором заявлено вимоги про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним розпоряджень, скасування державної реєстрації права власності та скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки у державному земельному кадастрі (негаторний позов).
Разом з тим, суд наголосив, що з огляду на зміст та мотивацію означеної постанови Верховного суду - питання щодо законності оспорюваних у даній справі рішень органів влади не досліджувалось по суті з підстав визнання судом цих вимог такими, що не є належним способом захисту з огляду на віндикаційний характер позову в межах справи № 372/1141/19, позаяк для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника. Вбачається, що Верховний суд наголосив на тому, що з огляду на те, що прокурором заявлено віндикаційний позов - вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою.
Факт того, що вимоги прокуратури у межах справи № 372/1141/19 не були розглянуті по суті підтверджується і тим, що Верховним Судом рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у справі № 372/1141/19 у частині позовних вимог першого заступника прокурора Київської області, який діяв в інтересах держави в особі ДП «Київське лісове господарство», до Обухівської РДА, та фізичних осіб про визнання недійсними розпоряджень та витребування земельних ділянок із незаконного володіння на користь держави в особі ДП «Київське лісове господарство» були скасовані, позов першого заступника прокурора Київської області, який діяв в інтересах держави в особі ДП «Київське лісове господарство», у цій частині був залишений без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України як такий, що поданий від імені заінтересованої особи, особою, яка не має повноважень на ведення справи.
Таким чином, постанова Верховного Суду у справі № 372/1141/19 від 15.06.2022 не є рішенням у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав у розумінні згадуваних вище приписів ГПК України, яке перешкоджає розгляду Господарським судом поданого прокуратурою негаторного позову.

3.2. обставини встановлені судом апеляційної інстанції і визначення відповідно до них правовідносин та доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції, а також посилання на норми права
Щодо звернення прокуратури з даним позовом в інтересах держави.
За приписами статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).
Згідно з частинами 3, 4 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Згідно зі ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Встановлюючи наявність підстав для представництва інтересів держави, обов`язковими є висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999, про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Оскільки інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Прокурор самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява є підставою для порушення справи в суді.
Звернувшись з цим позовом прокурор наголошував на тому, що оспорюваним розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 458 від 23.03.2010 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 4-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Великодимерської сільської ради» порушено інтереси держави, адже з державної власності протиправно вибули земельні ділянки лісового фонду, зокрема спірна земельна ділянка.
При цьому прокурор вказує на те, що з 17.05.2021 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», яким визначено нових суб`єктів владних повноважень, уповноважених на розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності, ефективним способом захисту порушених інтересів держави у спірних правовідносинах є пред`явлення позову в інтересах дійсних розпорядників земельних ділянок.
Зокрема, прокурор зауважує, що відповідно до положень частин 1, 5 статті 122, частини 1 статті 149, а також пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, розпорядниками земельних ділянок державної власності природно-заповідного фонду та лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні державних підприємств є обласні державні адміністрації.
При цьому прокурор, з посиланням на лист Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області № 10-10-0.222-8127/2-23 від 05.09.2023, вказує на те, що спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту с. Великі Дмитровичі Обухівського району Київської області.
Також прокурор зауважує, що уповноваженим державним органом щодо розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення за межами населених пунктів є позивач - Київська обласна державна адміністрація, а протиправне вилучення таких земель лісового фонду та зміна їх цільового призначення порушує інтереси держави в особі позивача, який, у свою чергу, не звертався до суду із відповідним позовом, у зв`язку з неможливістю самостійно встановити порушення законодавства та відсутністю необхідних документів, що підтверджується листуванням позивача та прокуратури (листи № 56-56-9052вих-23 від 26.07.2023 та № 7979/08/09.02-N/2023 від 15.08.2023).
Згідно з частиною 5 статті 162 ГПК України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.
Поряд з цим, прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Слід зазначити, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
У разі відсутності органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19).
Отже, прокурор обґрунтовує представництво інтересів держави у даній справі тим, що протиправне вилучення таких земель лісового фонду та зміна їх цільового призначення порушує інтереси держави. Відтак, у даній ситуації наявний виключний випадок, за якого порушення інтересів держави супроводжується неналежним виконанням позивачем наданих державою функцій, що призводить в силу норм статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» до виникнення у органів прокуратури права вжити представницьких заходів на захист інтересів держави в суді.
Виходячи з викладеного в сукупності, суд вважає, що прокуратурою дотримані вимоги, передбачені ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», що свідчить про наявність підстав для відповідного представництва інтересів держави в суді, у зв`язку з чим Обухівська окружна прокуратура Київської області підставно звернулася до суду з даним позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним згаданих вище розпоряджень, скасування державної реєстрації права власності та скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки у державному земельному кадастрі.
Оцінивши доводи учасників справи та наявні у справі докази як окремо, так і в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 5 Лісового кодексу України (далі ЛК України) до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Згідно зі статтею 55 Земельного кодексу України (далі ЗК України) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Статтею 7 ЛК України встановлено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Статтею 8 ЛК України визначено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.
Положеннями статті 122 ЗК України передбачено, що Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради передають земельні ділянки у власність або у користування з відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб.
За приписами статті 57 ЗК України, що кореспондуються з частиною 1 статті 17 ЛК України, земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
Відповідно до статті 47 ЛК України лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства.
Поряд із цим частиною 4 статті 236 ГПК України, що кореспондується за змістом із частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 488/402/16-ц, подібні за змістом висновки наведено у постановах Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 360/1998/18, від 06.04.2021 у справі № 380/375/17, від 15.07.2020 у справі № 369/9900/16, від 21.02.2018 у справі № 488/5476/14).
У пункті 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України передбачено, що до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування. Отже, планово-картографічні матеріали можуть бути належним доказом у справі, виходячи зі змісту інформації, яку вони містять (подібні за змістом висновки наведено у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду від 21.01.2015 у справі № 6-224цс14, від 01.07.2015 у справі № 6-50цс15, від 01.03.2018 у справі № 911/2049/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 13.06.2018 у справі № 369/1777/13-ц, від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16.
Згідно зі статтею 45 ЛК України лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Статтею 48 ЛК України визначено, зокрема, що у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Згідно з листом Державного підприємства «Київське лісове господарство» № 02-02/886 від 20.11.2018, земельні ділянки, надані у приватну власність розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації № 458 від 23.03.2010, у тому числі і земельна ділянка з кадастровим номером 3223180500:08:003:0040 площею 2,0000 га, розташовані на землях лісогосподарського призначення кварталу 108 Козинського лісництва згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років та становлять єдиний масив лісових насаджень. 
Відповідно до листа Філії «Київське лісове господарство» Державного підприємства «Ліси України» № 02-385 від 26.07.2024 спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3223180500:08:003:0041, яка, як вже згадувалось вище, утворена внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером 3223180500:08:003:0040 площею 2,0000 га, розташована на землях лісогосподарського призначення кварталу 108 Козинського лісництва згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 (виділ 20) та 2014 (виділ 25) років та частково на них накладається.
У постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16 наведено висновок про те, що Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання «Укрдержліспроект» створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування.
Дослідивши надані до справи графічні матеріали, копії планшетів лісовпорядкування суд першої інстанції констатував, що з фрагментів із публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталу 108 і меж його таксаційних виділів Козинського лісництва Державного підприємства «Київське лісове господарство» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років з межами, зокрема, спірної, земельної ділянки, а також витягу з картографічної бази даних матеріалів лісовпорядкування з нанесеними межами згаданого кварталу та межами спірної земельної ділянки, суд встановив що, спірна земельна ділянка дійсно майже повністю накладається на виділ 20 (25) вказаного кварталу (обліковувався під номером 20 згідно матеріалів лісовпорядкування 2003 року, проте станом на час розгляду справи в суді цей виділ вже обліковується під номером 25, що відображено в матеріалах лісовпорядкування в редакції 2014 року). Перевіривши вказане та оцінивши зазначені докази, колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції.
Дана обставина вказує на те, що як станом на 2010 рік так і станом на 2014 рік спірна земельна ділянка, як частина цілого, знаходилась в межах виділу лісового кварталу ДП «Київський лісгосп», який в силу вимог закону і був землекористувачем даної ділянки лісогосподарського призначення, а станом на зараз таким землекористувачем є Державне спеціалізоване підприємство «Ліси України», як правонаступник.
Частиною 5 статті 116 ЗК України (тут і надалі в редакції, що була чинною на момент ухвалення оспорюваного розпорядження № 458 від 23.03.2010) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. 
Згідно з частиною 5 статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.
Частиною 9 статті 149 ЗК України, яка, як вже зазначалось вище, була чинною на момент ухвалення оспорюваного розпорядження № 458 від 23.03.2010, було визначено, що Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
Згідно з пунктами 2, 4, 5 частини 2 статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.
Відповідно до інформації, що міститься у листі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області № 10-10-0.222-8127/2-23 від 05.09.2023, наданому останнім у відповідь на лист прокуратури №56-9054вих-23 від 26.07.2023, спірна земельна ділянка знаходиться в межах Великодмитровицької сільської ради та разом із цим за межами самого населеного пункту с. Великі Дмитровичі.
Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, як станом на 2010 рік, так і в подальшому, постійний землекористувач земель лісогосподарського призначення, визначений згідно планшетів лісовпорядкування за 2003 рік, своєї згоди на вилучення чи припинення права постійного користування на спірну земельну ділянку не надавав.
Таким чином, оспорюваним розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації № 458 від 23.03.2010 було передано у власність фізичним особам земельні ділянки лісогосподарського призначення без згоди та відома постійного землекористувача, всупереч вимогам означених приписів ЗК України.
Разом з тим, вказане розпорядження було спрямоване на розпорядження землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву, площа яких значно перевищувала 1,0000 га, оскільки згадувані вище земельні ділянки загальною площею 8,0000 га знаходились в одному виділі та кварталі лісництва, суміжні та межують між собою, що свідчить про перевищення відповідачем-1 передбачених законом повноважень без їх вилучення зі складу земель лісового фонду в установленому законом порядку.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України, можуть бути, в тому числі, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Оскільки оспорювані розпорядження суперечать вимогам закону, отримана у приватну власність земельна ділянка підлягає поверненню належному власнику.
В цьому контексті Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20).
Спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 висловлено правовий висновок, згідно з яким визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.
Водночас законодавство України розмежовує два види земель лісогосподарського призначення державної форми власності залежно від того, чи можуть ці землі бути переданими у приватну власність, що, відповідно, і є визначальним при вирішенні питання, чи могла особа, за якою оформлено речові права на спірний об`єкт, взагалі набути права володіння ним.
У випадку, коли обставини справи безумовно вказують на неможливість виникнення у громадянина або юридичної особи права власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення, зокрема тоді коли вона перебуває в постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства та воля на її вилучення з постійного користування та відчуження державою в особі уповноважених органів не виявлялася, способом захисту, що відповідає суті порушеного права держави, є подання негаторного позову.
У вказаній категорії справ відновлення порушеного права має бути забезпечено не шляхом витребування спірної земельної ділянки на підставі статті 387 ЦК України, а на підставі статті 391 цього Кодексу та частини 2 статті 152 Земельного кодексу України шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.
Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної.
При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 363/2877/18, від 16.02.2022 у справі № 363/669/17, від 18.01.2023 у справі № 369/10847/19, зайняття земельних ділянок, зокрема, шляхом часткового накладання, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цим майном. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном.
Таким чином, у разі коли незаконно сформована земельна ділянка частково накладається на землі державного лісового фонду, лише частина спірної земельної ділянки є власністю держави та остання усуває перешкоди у розпорядженні.
Отже, з огляду на те, що спірна земельна ділянка приватної форми власності з кадастровим номером 3223180500:08:003:0041 частково накладається на землі державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України», яке є правонаступником ДП «Київський Лісгосп», суд вважає, що ефективним способом захисту порушеного права у даних правовідносинах є заявлення негаторного позову.
Виходячи з викладеного в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги прокуратури про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою шляхом визнання недійсними розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 458 від 23.03.2010 в частині відведення земельної ділянки площею 2,0000 га ОСОБА_1 (з якої в подальшому було виділено спірну земельну ділянку) та розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 29 від 25.01.2019, відповідно до якого, в подальшому, було змінено цільове призначення спірної земельної ділянки є обґрунтованими, та позов у цій частині вимог підлягає задоволенню.
Щодо вимог в частині усунення перешкод шляхом скасування державної реєстрації стосовно парва власності земельної ділянки та державної реєстрації спірної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, суд зазначає наступне.
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційної довідки: 408536160, час формування 17.12.2024), про який йшлося вище, щодо спірної земельної ділянки міститься, зокрема, наступна інформація: 
- номер відомостей про речове право: 55013274; тип речового права: право власності; дата, час державної реєстрації: 15.05.2024 11:22:40; державний реєстратор: приватний нотаріус Падалка Роман Олегович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 73131925 від 15.05.2024 11:28:33, приватний нотаріус Падалка Роман Олегович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; документи, подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 2625, виданий 15.05.2024, видавник: Падалка Р.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу;
- номер відомостей про речове право: 29242365; тип речового права: право власності; дата, час державної реєстрації: 30.11.2018 16:55:09; державний реєстратор: приватний нотаріус Мельник Марина Володимирівна, Обухівський районний нотаріальний округ, Київська обл.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44393127 від 04.12.2018 10:11:19, приватний нотаріус Мельник Марина Володимирівна, Обухівський районний нотаріальний округ, Київська обл.; документи, подані для державної реєстрації: заява, серія та номер: 1759, виданий 26.11.2018, видавник: Бацай В.Ю., приватний нотаріус Обухівського нотаріального округу Київської області; розпорядження, серія та номер: 29, виданий 25.01.2019, видавник: Обухівська районна державна адміністрація Київської області; заява, серія та номер: 3115, виданий 04.12.2018, видавник: Мельник М.В. приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу.
Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
У відповідності до частини 2 статті 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Абзац другий частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що у разі, якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.
Абзац третій частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.
Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відтак, з огляду на висновки суду про те, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.
При цьому в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення.
Оскільки право на земельну ділянку площею 2,0000 га, яку було відведено ОСОБА_1 на підставі оспорюваного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 458 від 23.03.2010 та в подальшому, внаслідок виділу з цієї ділянки спірної земельної ділянки, право на неї було зареєстроване у встановленому законом порядку на підставі, зокрема, оспорюваного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 29 від 25.01.2019, спірна земельна ділянка лісогосподарського призначення вибула з власності позивача з порушенням норм Земельного кодексу України, то відповідне право у відповідача-2, за яким це право було зареєстроване 15.05.2024 на підставі відповідного договору купівлі-продажу, на законних підставах не виникало.
З огляду на те, що відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації, усунення порушень закону у даному випадку можливе шляхом скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку.
Відтак, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише відповідно до статті 16 ЦК України, шляхом скасування державної реєстрації права власності відповідача-1.
Відповідно до частини 10 статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).
Згідно зі статтею 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.
Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка накладається на землі лісового фонду, що перебувають в постійному користуванні Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України», які не були у встановленому порядку вилучені зі складу земель лісового фонду та в подальшому, було неправомірно змінено цільове призначення спірної земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги прокурора в частині усунення перешкод власнику - державі в особі позивача, шляхом скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 73131925 від 15.05.2024 на спірну земельну ділянку за відповідачем-2, із припиненням речових прав на цю земельну ділянку, а також шляхом скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки і Державному земельному кадастрі є підставними та підлягають задоволенню.
З наведеним висновком погоджується суд апеляційної інстанції, а скаржником в поданій апеляційній скарзі вказаного не спростовано.

3.3. оцінка аргументів учасників справи 
Доводи апеляційної скарги зводяться до порушення прокурором строків позовної давності для звернення з даним позовом.
Втім, колегія суддів такі аргументи скаржника визнає необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
У частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Вказані приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц.
Подібний за змістом правовий висновок щодо звернення прокурора з позовом, сутністю вимог за яким є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом до суду (тобто початковий момент перебігу позовної давності зміщується із кожним новим порушенням права власника землі), було сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20 та зазначено, що на такий позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення. 
Як було зазначено вище, у даній справі прокурором заявлено вимоги про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним розпоряджень, скасування державної реєстрації права власності та скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки у державному земельному кадастрі (негаторний позов).
Відтак, строк звернення до суду з відповідними позовними вимогами прокурором пропущено не було, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, а тому доводи скаржника щодо пропуску строку позовної давності судом відхиляються.
Усі інші доводи апелянта судом враховано, однак судова колегія визнає їх необґрунтованими та вважає, що судом першої інстанції було ретельно досліджено матеріали справи, детально та належним чином мотивовано висновки суду, правильно застосовано норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, а твердження апелянта не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

4. ВИСНОВКИ СУДУ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА:
4.1. висновки за результатами розгляду матеріалів справи 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

4.2. посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).
За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини, воно закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому він зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

5. ВИСНОВКИ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ:
Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Рішення Господарського суду Київської області від 01.04.2025 у справі № 911/3409/24 підлягає залишенню без змін.
Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» на рішення Господарського суду Київської області від 01.04.2025 у справі № 911/3409/24 задоволенню не підлягає.

6. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ:
Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив».

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерплюс Актив» на рішення Господарського суду Київської області від 01.04.2025 у справі №911/3409/24 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 01.04.2025 у справі №911/3409/24 залишити без змін.
3. Матеріали справи №911/3409/24 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 17.06.2026.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко 

Судді О.М. Сибіга

Г.П. Коробенко