Справа № 369/17222/25
Провадження № 2/369/6313/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
Іменем України

02.06.2026 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Янченка А.В., 
при секретарі судового засідання Лисяк К.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу № 369/17222/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київької області про позбавлення батьківських прав, -
В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 , є матір`ю неповнолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій на момент подання позову виповнилося 14 років. 
Батьком дитини є ОСОБА_2 , який систематично ухиляється від виконання батьківських обов`язків: Рішенням суду з нього стягнуті аліменти (рішення №234-12725-18 від 11.09.2018), проте утворилася значна заборгованість у розмірі понад 286 976,68 грн (довідки ДВС від 09.09.2021 № 57684916 та 23.07.2025 №22.8-17763).
Він не бере участі у вихованні дитини: з 2017 року ОСОБА_4 проживає разом зі позивачкою та її чоловіком ОСОБА_5 у м. Слов`янськ, а з 2022 року — у с. Софіївська Борщагівка; дитина навчається в ОЗО «Софіївсько-Борщагівський ліцей» з січня 2022 року, викладачам відповідач невідомий (характеристика та довідка зі школи від 09.09.2025 №01- 25-895, №01-25-894); 
Місце проживання ОСОБА_2 невідоме, оскільки, за даними Національної поліції України, були здійснені всі можливі заходи для його пошуку, але вони виявилися безрезультатними (довідки НПУ від 29.07.2021 №8481-205-03-2021 та від 03.08.2021 №11554-205-03-2021). 
Функції батька щодо дитини фактично виконує ОСОБА_5 з 2017 року. Він є законним чоловіком позивачки (свідоцтво про шлюб), має стабільний дохід (контракт з НГУ від 28.05.2020), відсутня судимість (витяг від 16.09.2025), і дитина проживає в належних умовах (акт обстеження від 16.09.2025, договір оренди від 25.11.2021, ордер на житло від 13.05.2025, договір купівлі-продажу квартири №2973 від 17.11.2020). Шлюб з відповідачем розірвано рішенням суду від 08.08.2018 (№234-6065-18).
Позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 є необхідним для забезпечення повноцінного захисту прав ОСОБА_3 , зокрема її права на отримання соціальних пільг, гарантій та державної допомоги, передбачених законодавством України. Відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, що створює перешкоди для реалізації прав дитини.
У зв`язку з викладеним, позивач просить задовольнити її позовні вимоги.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.09.2026 року (суддя Янченко А.В.) відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.
28.10.2025 року до суду від представника другого відповідача надійшов висновок Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 24.10.2025 року № 841/27 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також представник другого відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Ухвалою суду від 08.12.2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті.
Позивач подала до суду клопотання про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, не заперечила проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив, судом вживалися заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи. Відзив на позовну заяву не подав, причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачки та ухвалити по справі заочне рішення.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.
Станом на дату розгляду справи на адресу суду відзиву від відповідача не надходило. 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору надіслала до суду заяву про розгляд справи без участі представника.
Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою учасників справи фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась.
Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України).
Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Суд, дослідивши матеріали справи та розглянувши подані докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позовна заява та, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як зазначає позивач та встановлено судом, ОСОБА_1 , є матір`ю неповнолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій на момент подання позову виповнилося 14 років. 
Батьком дитини є ОСОБА_2 , який систематично ухиляється від виконання батьківських обов`язків: Рішенням суду з нього стягнуті аліменти (рішення №234-12725-18 від 11.09.2018), проте утворилася значна заборгованість у розмірі понад 286 976,68 грн (довідки ДВС від 09.09.2021 № 57684916 та 23.07.2025 №22.8-17763).
Він не бере участі у вихованні дитини: з 2017 року ОСОБА_4 проживає разом з позивачкою та її чоловіком ОСОБА_5 у м. Слов`янськ, а з 2022 року — у с. Софіївська Борщагівка; дитина навчається в ОЗО «Софіївсько-Борщагівський ліцей» з січня 2022 року, викладачам відповідач невідомий (характеристика та довідка зі школи від 09.09.2025 №01- 25-895, №01-25-894); 
Місце проживання ОСОБА_2 невідоме, оскільки, за даними Національної поліції України, були здійснені всі можливі заходи для його пошуку, але вони виявилися безрезультатними (довідки НПУ від 29.07.2021 №8481-205-03-2021 та від 03.08.2021 №11554-205-03-2021). 
Функції батька щодо дитини фактично виконує ОСОБА_5 з 2017 року. Він є законним чоловіком позивачки (свідоцтво про шлюб), має стабільний дохід (контракт з НГУ від 28.05.2020), відсутня судимість (витяг від 16.09.2025), і дитина проживає в належних умовах (акт обстеження від 16.09.2025, договір оренди від 25.11.2021, ордер на житло від 13.05.2025, договір купівлі-продажу квартири №2973 від 17.11.2020). Шлюб з відповідачем розірвано рішенням суду від 08.08.2018 (№234-6065-18).
Позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 є необхідним для забезпечення повноцінного захисту прав ОСОБА_3 , зокрема її права на отримання соціальних пільг, гарантій та державної допомоги, передбачених законодавством України. Відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, що створює перешкоди для реалізації прав дитини.
Спірні правовідносини регулюються нормами матеріального права визначені, зокрема, Сімейним кодексом України.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов`язки батьків передбачені у статті 12 Закону України «Про охорону дитинства».
Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Частиною 4 статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Так, частиною 1 ст. 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно положень ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
З аналізу вказаної статті, суд вважає, що зазначені підстави є вичерпними та позбавлення батьківських прав є правом, а не обов`язком суду.
Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.
Згідно зі ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Інтереси дітей захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права.
Так, згідно з положеннями ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Статтею 9 даної Конвенції, передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 
Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно принципу статті 6 Декларації, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Суд також наголосив, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 15, 16 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Верховний Суд у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 215/3495/21 у п.53 - «Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини діях батьків». У п.54 зазначеної постанови Верховний суд зазначив: «Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17». Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Так, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Позивач надав суду переконливі докази, які свідчать про наявність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача, що визначені пунктом другим частини першої ст. 164 СК України.
Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, що об`єктивно підтверджено наявними в матеріалах справи доказами.
Яких-небудь перешкод у спілкуванні із дитиною позивач відповідачу не чинив. Сам відповідач не чинить спроб, ані бажання щодо корегування своєї поведінки, не здатний проявити свою турботу та піклуватися про своїх дітей.
Так, за змістом п. 2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України, п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, коли вони свою винною поведінкою, свідомо нехтуючи своїми обов`язками та інтересами дитини, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя.
У відповідності до ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Згідно висновку Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 24.10.2025 року № 841/27 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Отже, судом встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_2 дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, в її утриманні участі не приймає, він не піклується про фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, навіть не спілкується, що підтверджено дослідженими в ході судового засідання письмовими доказами.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини
Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлені суттєві порушення прав неповнолітнього з боку його батька. Невиконання батьком своїх батьківських обов`язків, щодо виховання та утримання доньки, негативно впливає на її розвиток, а відтак суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав відповідача.
Встановлені судом при розгляді даної справи факти, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дітей і наявність винної поведінки батька, який свідомо нехтує своїми обов`язками, знаючи про існування та потреби дитини. Оскільки відповідач ухиляється від виконання обов`язків, не піклується про духовний розвиток дитини, не забезпечує її матеріально тривалий час, дій, що свідчили б про усвідомлення ним своїх вчинків відповідач не вчиняє, суд вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 батьківських прав щодо неповнолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову повністю.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Щодо вимоги про зобов`язання Служби у справах дітей надати висновок, суд зазначає наступне.
Вказана вимога не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, оскільки не є належним способом захисту цивільного права чи інтересу, а також адресована третій особі, яка не є відповідачем у справі.
Крім того, як встановлено судом, відповідний висновок органом опіки та піклування вже надано та долучено до матеріалів справи, у зв`язку з чим зазначена вимога є безпредметною.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про покладення на позивача та відповідача витрат по сплаті судового збору шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 605,60 грн судового збору.
З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 11, 259, 263, 264, 265, 268, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 19, 150, 164, 166, 170 СК України, суд - 
ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київької області про позбавлення батьківських прав задовольнити частково.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 батьківських прав щодо неповнолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 605 (шістсот п`ять гривень) 60 коп. судового збору за подання позовної заяви.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня винесення рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 02.06.2026 року.

Суддя          А.В. Янченко