ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

08 червня 2026 року        м. Чернівці           Справа № 725/8450/21
Провадження № 22-ц/822/672/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Литвинюк І. М., 
суддів: Височанської Н. К., Перепелюк І. Б., 
за участю секретаря судового засідання: Собчук І. Ю.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Поляк Марія Володимирівна, на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 21 січня 2026 року, головуючий у І-й інстанції – Войтун О. Б., 

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів. 
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбу з 06 жовтня 2005 року, у якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька ОСОБА_4 .
Вказувала на те, що більше трьох років з відповідачем проживають окремо та на час звернення до суду з цим позовом у суді перебуває справа про розірвання шлюбу. Ними досягнуто згоди про місце проживання дітей з нею, однак домовленості про участь в утриманні дітей вони не досягли.
Відповідач не надає допомоги на утримання дітей, що і стало підставою для звернення з позовом до суду.
З урахуванням уточнених вимог, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/3 частки всіх видів його доходу на утримання неповнолітніх дітей, починаючи з січня 2018 року, оскільки діти з січня 2018 року проживають з нею та знаходяться на її одноосібному утриманні.
ОСОБА_2 подав зустрічний позов про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей, посилаючись на те, що діти проживають разом з ним, а відповідачка (за зустрічним позовом) виїхала не невизначений час до Італійської Республіки, руйнує у свідомості дітей сімейні цінності, не забезпечує дітей, їх найкращі інтереси та не надає матеріальної допомоги на утримання дітей.
Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти в розмірі 6000 грн щомісячно на обох дітей.
Рішенням Чернівецького районного суду м. Чернівці від 21 січня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що жодна із сторін не довела належними та допустимими доказами, що діти проживали чи проживають з одним чи іншим із батьків в певний період часу.
На зазначене рішення суду представник позивача ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 .
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним і необґрунтованим, оскільки суд порушив норми Сімейного кодексу України щодо права на аліменти, а викладені у рішенні висновки не відповідають фактичним обставинам справи. 
Вказує на те, що починаючи з 2018 року позивачка постійно проживає за межами території України разом з дітьми, зокрема - на території Італійської Республіки. Цей факт підтверджується нотаріально засвідченою копією відповідної довідки від 24 лютого 2025 року, яка легалізована шляхом проставлення апостиля. 
Протягом усього періоду перебування за кордоном позивачка самостійно здійснює належний догляд за дітьми, забезпечує їхнє виховання, утримання та матеріальне забезпечення. Водночас відповідач фактично усунувся від виконання батьківських обов`язків: не бере участі у вихованні дітей, не підтримує з ними зв`язку, не надає жодної фінансової допомоги та не здійснює жодних дій, спрямованих на забезпечення їхніх інтересів. 
Відповідач не надає допомоги по утриманню дітей, що і стало підставою для звернення до суду з позовною заявою про стягнення аліментів.
Факт регулярного поновлення посвідок, їхня актуальність свідчать про те, що діти продовжують постійно проживати разом з матір`ю на території Республіки Італія, а також безперервно навчаються у місцевих навчальних закладах, що підтверджує стабільність їхнього місця проживання та освітнього процесу.
Висновки суду щодо нібито відсутності доказів, які підтверджують постійне проживання дітей за межами України, є необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються доказами, наданими позивачкою під час розгляду справи.
Відповідач фактично не надає належної матеріальної допомоги на утримання дітей, переклавши весь тягар забезпечення їхніх потреб виключно на позивачку. Така поведінка відповідача свідчить про неналежне виконання ним батьківських обов`язків та порушення прав дітей на належний рівень матеріального забезпечення.
Зазначає, що починаючи з 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично припинили спільне проживання. Після цього діти залишилися проживати разом з матір`ю та перебувають виключно на її утриманні. Саме позивачка забезпечує дітей усім необхідним для їхнього життя, розвитку та навчання, несе всі витрати, пов`язані з їхнім утриманням, вихованням та матеріальним забезпеченням. Водночас відповідач, незважаючи на покладений на нього законом обов`язок брати участь у матеріальному забезпеченні дітей, фактично самоусунувся від виконання такого обов`язку та належної допомоги на їх утримання не надавав. 
Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з усними проханнями про надання матеріальної допомоги та участь у забезпеченні належних умов життя для дітей. Однак такі звернення не дали жодного результату, оскільки відповідач відмовлявся належним чином виконувати свій батьківський обов`язок щодо утримання дітей. Отже, позивачка вживала заходів, спрямованих на отримання від відповідача матеріальної допомоги на утримання дітей, однак відповідач фактично ухилявся від виконання покладених на нього законом обов`язків.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З огляду на доводи та вимоги апеляційної скарги, предметом апеляційного перегляду є рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 21 січня 2026 року в частині первісного позову ОСОБА_1 про стягнення аліментів. В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої в оскаржуваній частині не відповідає зазначеним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі, який зареєстрований 06 жовтня 2005 року виконавчим комітетом Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області, актовий запис №62.
Під час шлюбу у сторін народилися діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження. 
Донька сторін, ОСОБА_6 , у період з 2019 по 2020 навчальний рік навчалася у 5 класі багатопрофільного закладу “Дошкільна–початкова–середня школа першого ступеня «Г. Марконі»”. У наступному навчальному періоді – з 2020 по 2021 рік – вона продовжила навчання у 1А класі цього ж освітнього закладу. 
Син сторін, ОСОБА_7 , упродовж 2019–2020 навчального року відвідував 3Е клас багатопрофільного закладу “Дошкільна–початкова–середня школа першого ступеня «Г. Марконі»”. Згодом, у 2021–2022 навчальному році, він навчався у 2А класі зазначеної школи.
Згідно з штампами у закордонних паспортах, виданих на ОСОБА_8 Серії НОМЕР_1 та на ОСОБА_9 Серії НОМЕР_2 , вбачається факт перетину державного кордону України та перебування дітей у Республіці Італія. Зазначені відмітки у паспортних документах засвідчують відповідні дати та напрямки переміщення.
Отже, починаючи з 2018 року, ОСОБА_1 разом з дітьми проживає за межами України в Республіці Італія.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, декларує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Відповідно до статті 51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Як зазначалося вище, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина восьма, дев`ята статті 7 СК України).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (частина перша, друга статті 141 СК України).
Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (частина перша третя статті 6 СК України).
Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08 липня 2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України.
Згідно із частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до вказаної норми аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того з батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.
Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (частини перша, друга статті 183 СК України).
Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина 1 статті 184 СК України).
Отже, положеннями СК України спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу відповідача чи у твердій грошовій сумі) поставлений в залежність від вимоги того, хто має на них право та одночасно встановлено, що розмір аліментів, призначений за будь-яким із зазначених способів стягнення аліментів, не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За змістом статей 13, 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.
Пред`явлення позивачем позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із батьків обов`язку утримувати дітей, що власне відповідачкою не спростовано.
Колегія суддів наголошує, що суд захищає права, які вже були порушені, невизнані або оспорені на момент звернення до суду.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За обставин у цій справі встановлено, що з 2018 року позивачка ОСОБА_1 разом з дітьми проживає за межами України в Республіці Італія.
Так, згідно з наявними в матеріалах справи доказами, ОСОБА_7 у 2019-2020 навчальному році був зарахований та відвідував середню школу Т «Г. Гардуччі» Комплексного навчального закладу імені Г. Марконі. Бриль Ангела з 2019 по 2023 роки також навчалася у цьому навчальному закладі, у подальшому навчалася у державному закладі вищої середньої освіти м. Фоллоніка, а у 2025-2026 навчальному році була зарахована до 3-ого класу державного закладу вищої середньої освіти Валь ді Корнія.
Вищезазначене свідчить про факт постійного проживання дітей з 2019 року разом з їх матір`ю ОСОБА_1 за місцем їх навчання у Республіці Італія. 
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, помилковими є висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання його неповнолітніх дітей.
Визначаючись з розміром аліментів, які підлягають стягненню на користь позивача на утримання дітей, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей; непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому, згідно із частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
В свою чергу, в силу приписів статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Враховуючи наведене, апеляційний суд виходить із безумовного права дітей на належне утримання, виховання, рівень життя та розвитку від своїх батьків, до досягнення повноліття.
Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Аналізуючи зазначені норми закону, апеляційний суд виходить з того, що батьки дітей повинні забезпечити для них утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я.
Цей мінімум стягується з батьків навіть при наявності доходу лише в межах державних соціальних гарантій, призначених батькам (пенсій, допомог тощо) і не є достатнім для задоволення потреб дитини, тому при наявності більших доходів у батьків, відповідно і аліменти повинні визначатися у більшому розмірі від мінімальної межі.
Вирішуючи питання щодо розміру аліментів на неповнолітніх дітей, суд враховує стан здоров`я позивача та відповідача як платника аліментів, їхнє матеріальне становище, рівність прав та обов`язків обох батьків щодо дитини, вимоги розумності та справедливості, мінімальний розмір аліментів на одну дитину.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, з урахуванням уточнених вимог, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття.
На переконання апеляційного суду, визначений позивачем розмір аліментів забезпечуватиме необхідний та достатній рівень гармонійного розвитку дітей, а також буде відповідати принципу співрозмірності, розумності та забезпечувати захист інтересів та потреб дітей.
У цій частині колегія суддів також звертає увагу на те, що норми закону не ставлять виконання відповідного обов`язку в залежність від працевлаштування чи рівня доходу одного з батьків. Наявність чи відсутність офіційного працевлаштування не звільняє іншого з батьків від участі в утриманні дитини. Жодна зі сторін не може бути повністю усунута від виконання своїх батьківських обов`язків лише через формальні або суб`єктивні обставини, зокрема такі як фінансова скрута, часткова зайнятість чи посилання на неофіційний дохід іншого з батьків.
Навпаки, кожен із батьків має здійснювати посильний внесок у виховання, розвиток і забезпечення гідних умов життя дитини. Це відповідає принципу найкращих інтересів дитини.
Згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_5 від 10 грудня 2021 року №145/фін, поданою на момент звернення позивачки ОСОБА_1 з первісним позовом, ОСОБА_2 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_6 та за період з червня 2021 року по листопад 2021 року отримав дохід у розмірі 127 227,06 грн, що свідчить про наявність у нього постійного доходу та можливість сплачувати аліменти у заявленому у позові розмірі.
Колегія суддів також враховує, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
Апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що прожитковий мінімум, визначений законом на дітей відповідного віку, не є сталим та постійно змінюється.
Норми СК України не передбачають обов`язок батьків утримувати дітей в рівних частках. Батьки повинні забезпечувати належний та достатній рівень життя своєї дитини, а не прожитковий мінімум, а тому доводи апелянта про його спроможність сплачувати аліменти у розмірі, що не перевищують 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, тобто на рівні мінімального розміру аліментів, є безпідставними. 
Також колегія суддів зазначає, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини, отже, тягар здебільшого лягає лише на одного.
При цьому суд роз`яснює, що сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (ч. 1 ст. 192 СК України).
Щодо вимог про стягнення аліментів за минулий час, а саме за період з січня 2018 до дати пред`явлення позову, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Згідно з частиною 2 статті 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.
Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
За загальним правилом, визначеним Сімейним Кодексом України та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.
Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Аналогічну правову позицію викладено й у постанові Верховного Суду від 18.05.2020 по справі № 215/5867/17, згідно з якою ч. 2 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині.
На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 не надано жодного належного доказу, який би підтверджував, що ОСОБА_1 вживала заходів для одержання аліментів з відповідача у період з січня 2018 року до 01 грудня 2021 року та доказів ухилення ОСОБА_2 від надання матеріальної допомоги на утримання дітей у вказаний період.
Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 зверталась із офіційним зверненням до ОСОБА_2 з вимогою про сплату їй аліментів на утримання дитини, а останній відмовив їй у цьому.
Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Колегія суддів зауважує, що обов`язок доказування у даній категорії справ покладено саме на позивача, отже, саме позивач має довести не лише факт направлення офіційних звернень, а факт умисного ухилення від виконання обов`язку по утриманню дітей після отримання відповідного звернення. Тобто, позивач має не лише підтвердити факт надіслання офіційного звернення про необхідність виконати обов`язок по утриманню дитини, дружини, а й факт отримання або відмову в отриманні такого звернення, що підтверджуватиме ухилення особи від виконання обов`язку.
Дослідивши наявні у справі докази, колегія суддів встановила, що ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду позивачем не були надані докази вживання нею заходів з січня 2018 року для отримання від відповідача коштів на утримання дитини.
Ураховуючи встановлені судом обставини справи, що стосуються матеріального стану відповідача, стан здоров`я платника аліментів, виходячи з того, що обов`язок утримувати дітей рівною мірою покладається як на матір, так і батька, виходячи із закріплених частиною 9 статті 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, колегія суддів вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 01 грудня 2021 року.
Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 08 травня 2024 року в справі № 755/18195/21.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції від 21 січня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів за період з січня 2018 року по 30 листопада 2021 року ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід залишити без змін.
Згідно зі статтею 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 01 грудня 2021 року, ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цієї вимоги.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 01 грудня 2021 року.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів (пункт 3 частини 1статті 5 Закону України «Про судовий збір»).
За подання позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1211,20 грн (3028,00 * 0,4).
За подання апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1816, 80 грн (1211,20*150%).
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови первісний позов ОСОБА_1 задоволено на 50%.
Оскільки позивачка в силу положень пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій пропорційно до задоволених позовних вимог судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1 514 грн ((1 211,20 + 1 816,80) х 50%). 
За статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 та в постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року в справі № 757/16448/17-ц.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача Поляк М. В. подала клопотання про долучення доказів, понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, які просила стягнути з відповідача на її користь. 
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції надано: ордер на надання правничої допомоги серії СЕ №1101770 від 03.01.2025, договір про надання правничої допомоги №122/22 від 20.06.2022, звіт (акт) про надані послуги у зв`язку з розглядом справи від 20.11.2025, відповідно до якого загальна вартість наданих послуг складає 17 920 грн, а також квитанції до прибуткового касового ордеру №10/25/07 від 10 липня 2025 року про сплату 8320 грн та №20/25/11 від 20 листопада 2025 року про сплату 9300 грн.
Враховуючи викладене, з урахуванням пропорційності задоволених вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції, слід стягнути 8960 грн. 

Керуючись статтями 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Поляк Марія Володимирівна, задовольнити частково. 
Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 21 січня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей скасувати. 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 01 грудня 2021 року.
В іншій оскаржуваній частині рішення залишити без змін.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , в дохід держави судовий збір, який підлягав сплаті при подачі позовної заяви та апеляційної скарги за позовною вимогою про стягнення аліментів, у сумі 1 514 гривень.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , судові витрати за надання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції в розмірі 8 960 гривень. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 09 червня 2026 року.

Суддя-доповідач       І. М. Литвинюк        
Судді:         Н. К. Височанська 

І. Б. Перепелюк