ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Давидюка Тараса, 26А, м. Рівне, 33013, тел. (0362) 62 03 12, код ЄДРПОУ: 03500111,
e-mail: inbox@rv.arbitr.gov.ua, вебсайт: https://rv.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/200/26 

Господарський суд Рівненської області у складі судді Горплюка А.М., за участю секретаря судового засідання Оліфер С.М., розглянувши матеріали справи 
за позовом керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України
до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-СТИЛЬ"
та відповідача-2  ОСОБА_1 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача -  ОСОБА_2 
про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права приватної власності на нерухоме майно

В судовому засіданні приймали участь: 
прокурор: Котяй І.В;
від позивача: Примаченко К.В. (в режимі відеоконференції);
від відповідача-1: не з`явився;
від відповідача-2: не з`явився;
від третьої особи: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:
18.02.2026 Рівненська окружна прокуратура звернулась до Господарського суду Рівненської області позовну заяву в інтересах держави в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України до ТОВ "Т-Стиль", ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_2 , про визнання недійсним правочину, оформленого актом приймання-передачі нерухомого майна в якості додаткового негрошового вкладу учасника до статутного капіталу товариства № 23/10 від 23.10.2023, та застосування наслідків недійсності такого правочину шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності ТОВ "Т-СТИЛЬ" на протирадіаційні сховища: ІТМ-1 площею 1164,6 кв.м, ІТМ-2 площею 1151,8 кв.м, ІТМ-3 площею 1110,6 кв.м, що знаходяться за адресою: вул. Фабрична, 12, м. Рівне.
18.02.2026 через підсистему "Електронний суд" від Рівненської окружної прокуратури надійшла заява про забезпечення позову.
19.02.2026 через підсистему "Електронний суд" від Рівненської окружної прокуратури надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів направлення позовної заяви та доданих до неї документів на адресу ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 20.02.2026 заяву керівника Рівненської окружної прокуратури про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на наступні об`єкти нерухомого майна:
- 2818810856060 - закінчений будівництвом об`єкт, будівля, протирадіаційне сховище (ІТМ-1), загальною площею 1164,6 кв.м, номер об`єкта в РПВН 30772599, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 2818836956060 - закінчений будівництвом об`єкт, будівля, протирадіаційне сховище (ІТМ-2), загальною площею 1151,8 кв.м, номер об`єкта в РПВН 30772774, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 2818854156060 - закінчений будівництвом об`єкт, будівля, протирадіаційне сховище (ІТМ-3), загальною площею 1110,6 кв.м, номер об`єкта в РПВН 30772880, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
2) заборони суб`єктам, які здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаного у п. 1 майна, до набрання законної сили рішенням суду у даній справі;
3) заборони відповідачам ТОВ "Т-СТИЛЬ" (код ЄДРПОУ 35750435), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вчиняти дії спрямовані на поділ, об`єднання, виділ частки, знищення, реконструкцію, переобладнання, а також укладати будь-які правочини щодо об`єктів нерухомого майна з реєстраційними номерами: 2818810856060, 2818836956060, 2818854156060, до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.
Ухвалою суду від 20.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження у змішаній (паперовій та електронній) формі, підготовче засідання призначено на 24.03.2026.
06.03.2026 через підсистему "Електронний суд" від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позовних вимог представник просив відмовити.
13.03.2026 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому наведені заперечення на твердження відповідача та додаткові обґрунтування заявлених вимог.
23.03.2026 через підсистему "Електронний суд" від представника відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням представника відповідача у відрядженні, що підтверджується наказом директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-Стиль" про відрядження №99В від 23.03.2026.
Ухвалою суду від 24.03.2026 підготовче засідання відкладено на 16.04.2026.
16.04.2026 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшли додаткові пояснення у справі.
Ухвалою суду від 16.04.2026 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача-2 ОСОБА_1 про відкладення підготовчого засідання, закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 12.05.2026.
Ухвалою суду від 12.05.2026 розгляд справи по суті відкладено на 09.06.2026.
01.06.2026 через підсистему "Електронний суд" від представника відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з припиненням трудових відносин з начальником юридичного відділу. 
В судовому засіданні 09.06.2026 прокурор та представник позивача заперечили щодо відкладення розгляду справи. Відповідачі не забезпечили явку уповноважених представників в судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином у встановлений законом строк.
Заслухавши думку прокурора та представника позивача, розглянувши подане представником відповідача клопотання про відкладення, суд постановив відмовити у задоволенні клопотання. При цьому, суд керувався наступним.
Згідно частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
За приписами статті 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.
При цьому, відповідно до приписів статті 202 ГПК України відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Господарський суд зазначає, що за приписами статті 129 Конституції України та статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
За змістом рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України" суд неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними.
Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
При цьому, у поданому клопотанні про відкладення представник відповідача-1 не вказує обставин, при яких розгляд справи є неможливим, а лише зазначає про припинення трудових відносин з начальником юридичного відділу.
Разом з тим, суд вважає, наведену причину неявки неповажною, оскільки заявляючи клопотання про відкладення розгляду справи представник відповідача-1 не зазначає, у чому полягає необхідність явки представника або причини неможливості забезпечити участь іншого представника.
Суд також звертає увагу, що відповідачем-1 подано відзив, в якому надано пояснення по суті спору та обґрунтовано свою позицію.
Враховуючи викладене, суд вважає неповажними причини неявки представника відповідача-1 в судове засідання у зв`язку з чим відмовив в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи по суті.
В судовому засіданні 09.06.2026 судом оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18.05.2010, що залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 14.11.2014, задоволено позов ОСОБА_1 до ВАТ "Рівнельон", визнано за ОСОБА_3 право власності на протирадіаційне сховище ІТМ-1 площею 1164,6 кв.м, протирадіаційне сховище ІТМ-2 площею 1151,8 кв.м, протирадіаційне сховище ІТМ-3 площею 1110,6 кв. метрів.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.03.2015 частково задоволено касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області, заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18.05.2010 та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14.11.2014 скасовано.
Однак, на підставі рішення Рівненського міського суду, 23.06.2010 за ОСОБА_1 було зареєстровано право приватної власності на наступні об`єкти нерухомості: 1) реєстраційний номер майна 30772599, тип майна: протирадіаційне сховище (ІТМ-1), адреса нерухомого майна: Рівненська обл., м. Рівне, вул. Фабрична, будинок 12, загальна площа 1164,6 кв.м.; 2) реєстраційний номер майна 30772774, тип майна: протирадіаційне сховище (ІТМ-2), адреса нерухомого майна: Рівненська обл., м. Рівне, вул. Фабрична, будинок 12, загальна площа 1151,8 кв.м.; 3) реєстраційний номер майна 30772880, тип майна: протирадіаційне сховище (ІТМ-3), адреса нерухомого майна: Рівненська обл., м. Рівне, вул. Фабрична, будинок 12, загальна площа 1110,6 кв.метрів.
Відтак, на виконання вищевказаної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, 31.03.2017 державну реєстрацію права приватної власності на протирадіаційні сховища ІТМ-1, ІТМ-2, ІТМ-3 за ОСОБА_1 скасовано.
В подальшому, 21.09.2017 державним реєстратором КП "Здолбунівське реєстраційне бюро", на підставі того ж договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу ВАТ "Рівнельон" № 3447 від 28.05.2008 повторно зареєстровано право власності ОСОБА_1 на протирадіаційні сховища ІТМ-1, ІТМ-2, ІТМ-3. 
Керівник Здолбунівської місцевої прокуратури повторно звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України до КП "Здолбунівське реєстраційне бюро" Здолбунівської районної ради Рівненської області про скасування рішення державного реєстратора від 21.09.2017 про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення - протирадіаційні сховища ІТМ-1 площею 1164,6 кв.м, ІТМ-2 площею 1151,8 кв.м, ІТМ-3 площею 1110,6 кв.м, та зобов`язання повернути у власність держави вказані об`єкти нерухомого майна.
Рішенням Рівненського міського суду від 15.01.2025, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 01.05.2025, у справі № 562/1935/19 задоволено позов керівника Здолбунівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України до КП "Здолбунівське реєстраційне бюро" Здолбунівської районної ради Рівненської області та скасовано рішення державного реєстратора від 21.09.2017 про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення - протирадіаційні сховища ІТМ-1 площею 1164,6 кв.м, ІТМ-2 площею 1151,8 кв.м, ІТМ-3 площею 1110,6 кв.м, а також зобов`язано повернути у власність держави вказані об`єкти нерухомого майна.
У вказаному рішенні зазначено, що з дослідженого в судовому засіданні договору купівлі-продажу від 28 травня 2008 року вбачається, що Відкрите акціонерне товариство "Рівнельон", іменований далі як "Продавець", з однієї сторони, та ОСОБА_1 , іменований надалі як "Покупець" - з другої сторони, уклали цей договір про таке: на умовах, передбачених цим договором продавець, передає у власність цілісний майновий комплекс, до складу якого входять: будівлі та споруди, що знаходяться в вул. Фабрична, 12, м. Рівне. Надалі договір містить вичерпний перелік об`єктів, які передаються згідно даного договору у власність ОСОБА_1 .
Однак протирадіаційні сховища ІТМ-1, площею 1164,6 кв.м., ІТМ-2, площею 1151,8 кв.м., ІТМ-3, площею 1110,6 кв.м. відсутні у переліку майна, зазначеному в договорі, а відтак право власності на вказане майно ОСОБА_1 не набув, тому договір від 28 травня 2008 року не може слугувати підставою для реєстрації права власності на зазначене майно.
Відтак, суди прийшли до висновку, що спірні об`єкти: протирадіаційне сховище ІТМ-1 площею 1164,6 кв.м, протирадіаційне сховище ІТМ-2 площею 1151,8 кв.м, протирадіаційне сховище ІТМ-3 площею 1110,6 кв.м, є державною власністю. 
Згідно частини 4 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційним фактом є лише обставина, яка була досліджена, оцінена і встановлена судом, а не та на яку міститься формальне посилання у тексті судового рішення. Обставини, яким суд не надав оцінки у рішенні, або факти, встановлені без дослідження доказів, не мають преюдиційного значення (не є обов`язковими) для інших справ. 
У справі № 562/1935/19 судом надавалася оцінка обставинам набуття відповідачем права власності на спірні об`єкти нерухомості, такі обставини оцінювалися і встановлювалися судом, що є очевидним і з огляду на відсутність жодних належним доказів на підтвердження права власності відповідача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського у постанові від 18.06.2021 у справі №910/16898/19 виснував, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. 
Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту (такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №922/2391/16).
Крім того, преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Суд враховує, що як у справі про перегляд заочного рішення (справа без номеру, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.03.2015) та і у справі № 562/1935/19, позов було розглянути за участю тих же сторін та спір стосувався тих же приміщень (протирадіаційне сховище ІТМ-1 площею 1164,6 кв.м, протирадіаційне сховище ІТМ-2 площею 1151,8 кв.м, протирадіаційне сховище ІТМ-3 площею 1110,6 кв. метрів). 
При цьому, що при розгляді справи у 2015 році, що при розгляді справи 562/1935/19, судами встановлено, що спірні приміщення - протирадіаційні укриття є державною власністю та не могли бути передані у приватну власність. 
Відтак, суд зазначає, що в даному випадку не підлягаю доказуванню, що спірні протирадіаційні укриття ІТМ-1, ІТМ-2 та ІТМ-3 є державною власністю та не можуть бути передані у приватну власність. 
Водночас, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за тими самими номерами об`єктів в РПВН: 30772599 (ІТМ-1 площею 1164,6 кв.м.), 30772774 (ІТМ-2 площею 1151,8 кв.м.), 30772880 (ІТМ-3 площею 1110,6 кв.м.) по вищевказаних протирадіаційних сховищах 23.10.2023 внесено відомості щодо державної реєстрації права приватної власності на них ТОВ "Т-Стиль" (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна: ІТМ-1-- 2818810856060; ІТМ-2 - 2818836956060; ІТМ-3 2818854156060).
Підставою такої реєстрації зазначено Акт приймання-передачі нерухомого майна в якості додаткового негрошового вкладу учасника до статутного капіталу товариства за № 23/10 від 23.10.2023, виданий ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (подружжя) на користь ТОВ "Т-Стиль".
Відтак, прокурор просить визнати недійсним правочин, оформлений Актом приймання- передачі нерухомого майна в якості додаткового негрошового вкладу учасника до статутного капіталу товариства № 23/10, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (подружжя) та ТОВ "Т-Стиль" від 23.10.2023, а також застосувати наслідки недійсності правочинів.
Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, що виходячи з позиції прокурора, який вважає, що власником об`єктів нерухомості (нежитлові приміщення - протирадіаційні сховища ІТМ-1 площею 1164,6 кв.м., ІТМ-2 площею 1151,8 кв.м, ІТМ-3 площею 1110,6 кв.м.) являється держава в особі Міністерства економіки України та те, що ОСОБА_1 неправомірно заволодів вказаними об`єктами, то виходячи з вищевикладеного прокурор потрібно було звернутися до Суду саме з віндикаційним позовом, який відповідає належному способу захисту порушеного права позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), а не звертатися з позовом про скасування державної реєстрації.
Отже, спірним питанням у цій справі, з огляду на зміст заявлених вимог та доводів сторін, є питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним Акту приймання - передачі майна в якості додаткового негрошового вкладу до статутного фонду товариства та застосування наслідків недійсності такого правочину. 
Щодо підстав для представництва прокурором в суді інтересів держави у спірних правовідносинах.
Згідно зі статтею 131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до положення частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.
Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № З-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт З мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Відтак, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 19.07.2018 у справі № 822/1169/170.
Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише в одному з двох випадків: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Беззаперечно, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Однак, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, що перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (такий висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).
За змістом частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
У справі, яка розглядається, прокурор, обґрунтовуючи звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, зазначив, що рішенням Рівненського міського суду від 15.01.2025 у справі № 562/1935/19, яке набрало законної сили 01.05.2025, задоволено позов прокурора та повернуто у власність держави в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (попередня назва міністерства) вищезазначені об`єкти нерухомого майна (протирадіаційні сховища).
Суд погоджується з доводами прокурора щодо правомірності Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України позивачем у справі, як суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави, і в особі яких прокурор може звертатися до суду.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
З огляду на викладене, прокурор, звертаючись до суду в інтересах держави повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підстави для звернення прокурора до суду, а суд зобов`язаний перевірити такі (аналогічні висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 17.07.2018 у справі №804/6296/15, від 17.07.2019 у справі № 824/14/19-а, від 21.08.2019 у справах № 802/1873/17-а та № 263/2038/16-а).
Враховуючи висновок про застосування норма права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, слід зазначити, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Відтак, Рівненською окружною прокуратурою направлено на адресу Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України лист від 14.08.2025 № 50-56-6982вих-25, в якому вказано про наявність підстав для представництва інтересів, оскільки встановлено порушення інтересів держави.
Відповідно до листа Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України (Мінекономіки) № 2801-09/66143-05 від 01.10.2025, останнє звернулось до ТОВ "Т-Стиль" листом від 08.07.2025 та повідомило щодо необхідності вчинити наступні дії: подати відомості про державне майно, яке обліковується на балансі Товариства за формою № 26 "Відомості про державне майно", затвердженою наказом Фонду державного майна України від 03.02.2006 № 197 "Про затвердження форм надання відомостей про об`єкти державної власності"; надати належним чином завірені копії паспортів протирадіаційних сховищ ІТМ-1 площею 1164,6 кв.м, ІТМ-2 площею 1151,8 кв.м, ITM-3 площею 1110,6 кв.м з відмітками про присвоєння їм облікових номерів; надати відомості про співробітників Товариства, яким буде видана довіреність для представництва Мінекономіки перед третіми особами з питань державної реєстрації права власності на протирадіаційні сховища ITM-1, ITM-2, ІТМ-3 за державою в особі Мінекономіки, однак відповіді товариства на вказаний лист не отримано.
Відтак, міністерство зазначило, що не вбачає перешкод для ініціювання Рівненською окружною прокуратурою заходів прокурорського реагування відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру", які можуть забезпечити належний захист інтересів держави з урахуванням специфіки порушених правовідносин. 
Разом з тим, Рівненською окружною прокуратурою на адресу Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України 29.12.2025 повторно було скеровано лист № 50-56-10445вих-25 щодо наявності підстав для захисту інтересів держави у вказаних правовідносинах, зокрема, шляхом визнання недійсним правочину, оформленого актом приймання-передачі нерухомого майна, що належить державі, та скасування державної реєстрації права приватної власності на протирадіаційні сховища.
Згідно з відповіді Мінекономіки № 2802-09/5613-05 від 19.01.2026, за відсутності будь-якої інформації від ТОВ "Т-Стиль", а також розбіжності реєстраційних номерів об`єктів нерухомого майна (протирадіаційні сховища ITM-1, ITM-2, ІТМ-3), що знаходяться на вул. Фабрична, 12, в м. Рівне, вказане унеможливлює здійснення заходів реагування міністерства за зазначеним фактом порушення інтересів держави, в тому числі, звернення до суду з відповідним позовом.
З огляду на викладене, Мінекономіки повідомило, що бере до уваги надану прокурором інформацію, враховуючи раніше надісланий лист від 01.10.2025, та просить проінформувати про рішення та заходи, які орган прокуратури вважатиме за доцільне реалізувати в межах повноважень, визначених частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
У постановах Верховного Суду від 23.03.2021 у справі № 917/665/20, від 07.04.2021 у справі № 913/124/20, 09.06.2021 у справі № 916/1674/18 (у цих справах суди встановили, що проміжок часу між повідомленням органу, здійсненого прокурором в порядку статті 23 Закону "Про прокуратуру", та зверненням до суду з позовом є незначним) зроблено наступні висновки:
- суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, чи існував факт не звернення вказаного органу до суду при наявності для цього підстав;
- така обізнаність має бути підтверджена достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені;
- суди попередніх інстанцій при наданні висновків про недотримання прокурором розумного строку зосередилися на часовому проміжку, який минув між повідомленням, яке прокурор надіслав органу, та поданням позову у справі, проте не приділили достатньої уваги тому, що такий проміжок не завжди є вирішальним у питаннях дотримання прокурором приписів ст. 23 Закону "Про прокуратуру"; такий підхід є занадто формалізованим, критерій "розумності" строку має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що, звертаючись до суду із позовом у даній справі, прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статті 15, 16 ЦК України визнають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Одними з загальних способів захисту цивільного права або інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, є: визнання права; визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 2 частини 2 статті 16 ЦК України).
Відповідно частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Таким чином, правом оспорювати правочин законодавець наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи статус цих осіб як "заінтересовані особи".
У постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 зазначено, що вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.
При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права особи чи інтересу. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи чи інтерес, за захистом якого позивач звернувся до суду; яке саме право порушено чи інтерес та в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права чи інтересу, якщо воно мало місце.
Відтак, зі змісту статей 16, 203, 215 ЦК України вбачається, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
Відповідно до частини 3 статті 80 Господарського кодексу України (тут і надалі в редакції ГПК України, чинній на час виникнення спірних правовідносин - 23.10.2023), товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов`язаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.
Частиною 1 статті 167 ГК України встановлено, що корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Права учасників господарського товариства закріплені в статті 116 ЦК України, серед яких є право учасника господарського товариства брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; здійснити відчуження частки (її частини) у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.
Аналогічна норма міститься у пункті 1 частині 1 статті 5 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яка є спеціальною, зокрема щодо учасників товариства з обмеженою відповідальністю.
Акт приймання-передачі корпоративних прав (додатковий внесок до статутного капіталу) є правочином, який підтверджує волевиявлення сторін і має юридичні наслідки.
Звертаючись до суду прокурор просить, зокрема визнати недійсним правочин у вигляді внесення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 корпоративних прав (нерухомого майна в якості додаткового негрошового вкладу учасника до статутного капіталу) до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Т - Стиль", оформлений актом приймання-передачі майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Т - Стиль" від 23.10.2023, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Т - Стиль". 
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, залежно від встановлених судами обставин конкретної справи, документ, який сторони справи іменують як "акт приймання-передачі", може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Встановлення правової природи акта приймання-передачі - це питання дослідження як змісту такого акта приймання-передачі, так і інших доказів, наявних у матеріалах справи. Висновок з цього приводу, у разі його необхідності для вирішення справи, повинен робити суд у межах кожної окремої справи.
Таким чином, суд досліджує акт в кожному конкретному випадку та надає йому оцінку в залежності від того, чи підтверджує він волевиявлення сторін, а також чи має він юридичні наслідки, в залежності від чого суд робить висновок щодо того, чи є акт правочином та щодо ефективного способу захисту.
Як встановлено судом та зазначено вище, спірний Акт приймання - передачі, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якості додаткового негрошового вкладу учасника до статутного капіталу товариства передали для ТОВ "Т-Стиль" протирадіаційні укриття ІТМ-1, ІТМ-2 та ІТМ-3.
У вказаному акті зазначено, що вказане майно належить ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя та його передача, в якості додаткового негрошового вкладу учасника Товариства у статутний капітал Товариства, здійснюється за згодою другого з подружжя, що викладена в Акті. 
Разом з цим, згідно пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний Акт приймання-передачі ОСОБА_1 відображає волевиявлення сторін цього Акту щодо передання нерухомого майна в якості додаткового вкладу учасника та по своїй суті є правочином в розумінні наведених норм ЦК України та встановлених обставин справи. 
Щодо обраного способу захисту суд зазначає. 
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту її права чи інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам
Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.
Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.
Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні).
Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним.
Інакше кажучи, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Саме в такому значенні має розумітися ефективний захист порушених прав особи.
Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частиною 2 статті 2 ГПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Тож завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи, у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом, або захисту порушеного права в інший спосіб, тобто вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору в іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.
При цьому, суд враховує, що приписами пункту 6 статті 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства визначає, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення вказаної норми закону свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою. 
За загальними принципами цивільного законодавства (частини друга, третя статті 13 ЦК України) при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Згідно усталеної практики Верховного Суду, цивільне законодавство не містить окремого і чіткого визначення фраудаторних правочинів, тому їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) законодавства. Проте у цивільному праві застосовується така правова конструкція, як фраудаторність (від лат. "fraud", "fraudis" - обман, хитрість, шахрайство, афера) та фраудаторні правочини, яка має коріння у давньоримському конкурсному процесі, в якому на випадок розтрати майна боржником в обман кредиторів останнім надавалися особливі засоби судового захисту.
Фраудаторні правочини - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципу добросовісності, закріпленого у пункті 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цим кредиторам. Фраудаторний правочин укладається боржником на шкоду кредитору, щоб уникнути виконання зобов`язань (сплати боргу) шляхом зменшення власних активів. Він виглядає законно, але, у порушення принципу добросовісності, має приховану мету - обман кредитора.
Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Основною метою фраудаторного правочину є отримання певної користі шляхом шахрайства, обману або зловживання довірою.
Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредитором (кредиторами) та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у правовідносинах.
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт б частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність - це відповідність дій учасників правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Водночас зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) використовувала/ використовували право на зло; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів /умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин.
Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є вживанням права на зло. За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.
Тобто, фраудаторним є правочин, який, хоча формально і відповідає приписам законодавства, але вчинений з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування чи незаконного відчуження боржником своїх активів шляхом так званого використання права на зло, коли формально законні права реалізуються з протиправними цілями.
При цьому факт виконання (повного чи часткового) фраудаторного правочину не впливає жодним чином на можливість визнання цього правочину недійсним, бо дуже часто фраудаторний правочин дійсно вчиняється із наміром його виконання, наприклад, у разі незаконного відчуження активів без оплати чи з оплатою нижче ринкових цін тощо. Тобто, для ідентифікації правочину як фраудаторного не важливо, чи його виконано, а важливо, чи виконано його без злого наміру на шкоду іншим особам.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Для кваліфікації такого правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги, а необхідним є дослідження, зокрема, створення переваг одного кредитора перед іншим чи створення "свого забезпеченого кредитора" для боржника; момент укладання договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів); статусу контрагента, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір. Пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема між особами, які вчиняють фраудаторний правочин, можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини, навіть трудові чи "товариські".
Крім того, для кваліфікації правочину як фраудаторного його оцінка не може зводитися до формального встановлення окремих ознак, таких як лише пов`язаність сторін чи лише укладення договору у певний проміжок часу після виникнення основного зобов`язання. Правова кваліфікація має ґрунтуватися на комплексному аналізі всіх установлених обставин у їх сукупності. Вирішальним є з`ясування не лише умов укладення правочину, а і його кінцевої мети: чи був він спрямований на ухилення від виконання зобов`язання зі сплати боргу. Саме така спрямованість дій сторін, підтверджена сукупністю об`єктивних даних, надає підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного. 
Як зазначалось судом вище, спори щодо законності отримання права власності на спірні протирадіаційні укриття ОСОБА_1 розглядались судами неодноразово та щоразу суди виснували, що протирадіаційні укриття в силу їх правового статусу не можуть бути у приватній власності, а є майном держави. 
Однак, всупереч встановленим обставинам, ОСОБА_1 , який є учасником ТОВ "Т-Стиль", вказаним актом приймання - передачі, передав нерухоме майно (протирадіаційні укриття) як додатковий негрошовий вклад учасниками у статутний капітал товариства. 
Зважаючи на вищевикладене у сукупності суд приходить до висновку, що передача нерухомого майна (протирадіаційних укриттів) за оспорюваним правочином (актом приймання - передачі) відбулась з метою збереження права власності на майно, яке в силу закону та вказаних рішень судів, не може перебувати у приватній власності. 
В даному випадку, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги прокурора про визнання недійсним Акту приймання - передачі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Приписами пункту 4 частини 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що підстави для відмови в державній реєстрації прав, зокрема, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;
Частиною 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі статтею 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.
Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Суд зазначає, що задоволення позовних вимог у цій справі, забезпечить відновлення порушених прав позивача.
Заперечення відповідача наведені у відзиві на позовну заяву не спростовують вищенаведених встановлених судом обставин.
Відтак, за результатами з`ясування обставин, на які прокурор посилається як на підставу позовних вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом під час розгляду справи, і з наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами статтей 75 - 79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Згідно з частиною 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Нормами пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України, встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, підлягає стягненню з відповідачів судовий збір в розмірі 5 324,80 грн з кожного. 
Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати недійсним правочин, оформлений Актом приймання - передачі нерухомого майна від 23.10.2023 в якості додаткового негрошового вкладу учасника до статутного капіталу товариства № 23/10, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (подружжя) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Т-Стиль".
3. Застосувати наслідки недійсності правочину - Акту приймання-передачі нерухомого майна № 23/10 від 23.10.2023, виданого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (подружжя) на користь Товариств з обмеженою відповідальністю "Т-Стиль", а саме: 
1) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 69899348 від 25.10.2023 (з відкриттям розділу) щодо нерухомого майна - закінчений будівництвом об`єкт, будівля, протирадіаційне сховище (ІТМ-1), загальною площею 1164,6 кв.м, розташованого за адресою: Рівненська обл., Рівненський р., м. Рівне, вулиця Фабрична, будинок 12 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2818810856060); 
2) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 69900079 від 25.10.2023 (з відкриттям розділу) щодо нерухомого майна - закінчений будівництвом об`єкт, будівля, протирадіаційне сховище (ІТМ-2), загальною площею 1151,8 кв.м, розташованого за адресою: Рівненська обл., Рівненський р., м. Рівне, вулиця Фабрична, будинок 12 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2818836956060); 
3) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 69900564 від 25.10.2023 (з відкриттям розділу) щодо нерухомого майна - закінчений будівництвом об`єкт, будівля, протирадіаційне сховище (ІТМ-3), загальною площею 1110,6 кв.м, розташованого за адресою: Рівненська обл., Рівненський р., м. Рівне, вулиця Фабрична, будинок 12 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2818854156060). 
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-Стиль" (код ЄДРПОУ 35750435, вул. Курчатова, 6, м. Хмельницький, 29000) на користь Рівненської обласної прокуратури (р/р UA228201720343130001000015371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, банк одержувача - Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету - 2800) судовий збір в розмірі 5 324,80 (п`ять тисяч триста двадцять чотири грн 80 коп.) грн. 
5. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Рівненської обласної прокуратури (р/р UA228201720343130001000015371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, банк одержувача - Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету - 2800) судовий збір в розмірі 5 324,80 (п`ять тисяч триста двадцять чотири грн 80 коп.) грн.
6. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення виготовлено та підписано 19.06.2026.

Суддя А.М. Горплюк