Справа № 954/2609/25
провадження № 2/650/1952/26

Р І Ш Е Н Н Я
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2026 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області 
в складі: головуючого - судді Сікори О.О.,
за участю секретаря - Завістовської Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Велика Олександрівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС», представник позивача - Романенко Михайло Едуардович, до ОСОБА_1 , представник відповідача - Хворост Дарія Михайлівна, про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в :

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути із відповідача на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованість за договором про споживчий кредит № 101535893 від 27 липня 2021 року у розмірі 42 431,80 грн, з яких: 10 600,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 31 831,80 грн - заборгованість за процентами.
Щодо судових витрат представник позивача просить стягнути із відповідача на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 27 липня 2021 року ОСОБА_1 в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «МІЛОАН» подала заявку на отримання кредиту № 101535893 та шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого їй у SMS-повідомленні, уклала договір про споживчий кредит № 101535893 від 27 липня 2021 року.
Відповідно до умов кредитного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 10 600,00 грн строком на 30 днів, з датою повернення кредиту 26 серпня 2021 року. Кредитні кошти були перераховані відповідачу на картковий рахунок, зазначений нею при укладенні договору, що підтверджується платіжним документом.
Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, кредитні кошти та проценти у встановлений договором строк не повернула, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
12 листопада 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір відступлення права вимоги № 13Т, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило позивачу право вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит № 101535893 від 27 липня 2021 року.
Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором становить 42 431,80 грн, з яких: 10 600,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 31 831,80 грн - заборгованість за процентами, 0,00 грн - заборгованість за комісійними винагородами, 0,00 грн - заборгованість за пенею.
Кредитний договір укладений в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, тому такий договір прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, і є обов`язковим для виконання сторонами.
У поданому відзиві представник відповідача Хворост Дарія Михайлівна зазначила, що відповідач визнає позов частково, а саме у межах загальної вартості кредиту на дату укладення договору у розмірі 10 631,80 грн, з яких: 10 600,00 грн - тіло кредиту, 31,80 грн - проценти за погоджений 30-денний строк кредитування.
У задоволенні решти позовних вимог представник відповідача просила відмовити, зазначивши, що позивач безпідставно нарахував проценти після спливу визначеного договором строку кредитування. Представник відповідача вказала, що відповідно до договору кредит був наданий строком на 30 днів, дата повернення кредиту визначена 26 серпня 2021 року, а загальна вартість кредиту на цю дату становила 10 631,80 грн.
Після спливу строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється, а права кредитора у разі прострочення виконання грошового зобов`язання можуть захищатися у порядку, визначеному частиною другою статті 625 ЦК України. Водночас таких вимог позивач не заявив.
Також представник відповідача заперечила проти стягнення з відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн, посилаючись на те, що позивачем не доведено фактичного надання адвокатом правничої допомоги саме у цій справі, а надані документи не підтверджують зв`язку таких витрат із розглядом справи № 954/2609/25.
Крім того, представник відповідача просила здійснити пропорційний розподіл судових витрат, зазначивши, що відповідач понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 500,00 грн, та просила, з урахуванням часткового задоволення позову і взаємного зарахування судових витрат, стягнути з позивача на користь відповідача різницю судових витрат у розмірі 5 762,85 грн.
У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що доводи відповідача є безпідставними. При цьому представник позивача вказав, що відповідач у відзиві не заперечує факту укладення кредитного договору та факту отримання кредитних коштів у розмірі 10 600,00 грн.
Представник позивача зазначив, що проценти у розмірі 31 831,80 грн нараховані відповідно до умов кредитного договору, оскільки після неповернення кредиту у визначений договором строк відбулося продовження строку кредитування на стандартних умовах, а саме за базовою процентною ставкою 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, але не більше 60 днів. За розрахунком позивача, 31,80 грн становлять проценти за первісний строк кредитування, а 31 800,00 грн - проценти за період продовження строку кредитування на стандартних умовах.
Представник позивача також заперечив проти стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на їх неспівмірність зі складністю справи, ціною позову та обсягом наданих послуг. Водночас представник позивача наполягав на стягненні з відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників.
Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами , з`ясувавши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, суд дійшов таких висновків.
Суд встановив, що 27 липня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 101535893.
Відповідно до договору про споживчий кредит № 101535893 від 27 липня 2021 року ТОВ «МІЛОАН» надало відповідачу кредит у розмірі 10 600,00 грн, а відповідач зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання у строки і на умовах, визначених договором.
Відповідно до пункту 1.2 договору сума кредиту становить 10 600,00 грн.
Відповідно до пункту 1.3 договору кредит надається строком на 30 днів з 27 липня 2021 року.
Відповідно до пункту 1.4 договору термін повернення кредиту і сплати процентів за користування кредитом визначено 26 серпня 2021 року.
Відповідно до пункту 1.5 договору загальні витрати позичальника за кредитом, без урахування суми кредиту, становлять 31,80 грн, а орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника становить 10 631,80 грн.
Відповідно до пункту 1.5.2 договору проценти за користування кредитом становлять 31,80 грн та нараховуються за ставкою 0,01 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Відповідно до пункту 1.6 договору базова процентна ставка за користування кредитом становить 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Договір укладено в електронній формі шляхом використання відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає погодженому сторонами порядку укладення електронного правочину.
Відповідно до анкети-заяви на кредит № 101535893, договору про споживчий кредит № 101535893 від 27 липня 2021 року, доказів видачі коштів та платіжного документа, ТОВ «МІЛОАН» перерахувало відповідачу кредитні кошти у розмірі 10 600,00 грн.
Крім того, у відзиві на позовну заяву представник відповідача не заперечила факту укладення між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 договору про споживчий кредит № 101535893 від 27 липня 2021 року, а також факту отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 10 600,00 грн.
Представник відповідача у відзиві визнав позовні вимоги частково, а саме у межах 10 631,80 грн, з яких: 10 600,00 грн - тіло кредиту, 31,80 грн - проценти за користування кредитом у межах погодженого 30-денного строку кредитування.
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 10 600,00 грн та наявності обов`язку зі сплати процентів у розмірі 31,80 грн за первісний строк кредитування, оскільки ці обставини підтверджуються письмовими доказами, поданими позивачем, та фактично визнаються стороною відповідача.
У зв`язку з цим суд не вбачає необхідності у витребуванні від АТ КБ «ПриватБанк» інформації щодо належності відповідачу платіжної картки № НОМЕР_1 , виписки про рух коштів за відповідним картковим рахунком та ідентифікаційних даних власника карткового рахунку, оскільки такі докази стосуються обставин, які фактично не є спірними між сторонами.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до частини другої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, та підписаний його стороною.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частини дванадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями і підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний правочин може бути підписаний, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Отже, договір про споживчий кредит № 101535893 від 27 липня 2021 року укладений між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем у належній формі, містить істотні умови кредитного договору та є обов`язковим для сторін.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
Оскільки відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 10 600,00 грн та не надала доказів їх повернення, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10 600,00 грн.
Також з урахуванням умов договору та визнання цієї частини позову відповідачем суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення процентів за користування кредитом у межах первісного 30-денного строку кредитування у розмірі 31,80 грн.
Щодо позовних вимог у частині стягнення 31 800,00 грн процентів суд зазначає таке.
Позивач просить стягнути з відповідача 31 831,80 грн процентів, з яких 31,80 грн становлять проценти за первісний строк кредитування, а 31 800,00 грн, за розрахунком позивача, становлять проценти, нараховані за період з 27 серпня 2021 року до 25 жовтня 2021 року за ставкою 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Обґрунтовуючи нарахування 31 800,00 грн процентів, позивач послався на положення договору щодо продовження строку кредитування на стандартних умовах, а саме на те, що після неповернення кредиту у визначений договором строк відбулася автопролонгація строку кредитування на 60 днів із нарахуванням процентів за базовою ставкою 5 % на день.
Разом з тим суд не погоджується з такими доводами позивача.
Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 договору кредит був наданий на 30 днів, а датою повернення кредиту та сплати процентів визначено 26 серпня 2021 року.
Відповідно до пункту 1.5 договору орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника на дату укладення договору становила 10 631,80 грн, з яких 10 600,00 грн - сума кредиту, 31,80 грн - проценти за користування кредитом.
Тобто сторони прямо погодили первісний строк кредитування, дату повернення кредиту та розмір процентів, які підлягали сплаті за користування кредитом протягом цього строку.
Саме по собі неповернення відповідачем кредиту у визначений договором строк не свідчить про погодження нею нового строку правомірного користування кредитом на інших умовах та не може автоматично створювати для позичальника обов`язок сплачувати проценти за користування кредитом після спливу строку кредитування як плату за правомірне користування грошовими коштами.
Після спливу визначеного договором строку кредитування правовідносини сторін змінюють свій характер: позичальник уже не користується кредитом у межах погодженого сторонами строку, а прострочує виконання грошового зобов`язання з повернення кредиту. У такому випадку права кредитора підлягають захисту в охоронних правовідносинах.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а права та інтереси кредитодавця у разі невиконання боржником грошового зобов`язання забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України.
З огляду на це проценти, передбачені статтею 1048 ЦК України як плата за користування кредитом, можуть нараховуватися у межах строку кредитування, погодженого сторонами. Після спливу такого строку кредитор має право на захист свого порушеного права у спосіб, передбачений статтею 625 ЦК України, однак такі вимоги мають бути заявлені як самостійна матеріально-правова вимога та належним чином обґрунтовані.
У цій справі позивач не заявив вимог про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних або іншого розміру процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Натомість позивач просить стягнути 31 800,00 грн саме як проценти за користування кредитом, нараховані після спливу первісного строку кредитування.
Суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог та не має права самостійно змінювати підставу або предмет позову, а також замість позивача перераховувати заявлені ним договірні проценти у вимоги, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.
Крім того, матеріали справи не містять належних доказів того, що після 26 серпня 2021 року між сторонами було погоджено новий строк кредитування або що відповідач вчинила активні дії, які свідчили б про її волевиявлення на продовження строку кредитування саме на стандартних умовах зі ставкою 5 % на день.
Посилання позивача на положення договору щодо автоматичного продовження строку кредитування внаслідок неповернення кредиту суд оцінює критично, оскільки такі умови фактично пов`язують нарахування значної суми процентів не з правомірним користуванням кредитом у межах погодженого строку, а з самим фактом прострочення виконання грошового зобов`язання.
При цьому нарахована позивачем сума процентів за період після 26 серпня 2021 року становить 31 800,00 грн, тобто майже утричі перевищує суму отриманого відповідачем кредиту, яка становила 10 600,00 грн, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 31 800,00 грн процентів, нарахованих після спливу первісного строку кредитування, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо переходу права вимоги суд зазначає таке.
Відповідно до договору відступлення права вимоги № 13Т від 12 листопада 2021 року, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», первісний кредитор відступив позивачу право вимоги до боржників за кредитними договорами.
Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу № 13Т від 12 листопада 2021 року до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 101535893 від 27 липня 2021 року.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит № 101535893 від 27 липня 2021 року в тому обсязі, який належав первісному кредитору та підтверджений матеріалами справи.
З урахуванням встановлених обставин, поданих сторонами доказів, часткового визнання відповідачем позову та наведених норм матеріального права, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
З відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором про споживчий кредит № 101535893 від 27 липня 2021 року у загальному розмірі 10 631,80 грн, з яких: 10 600,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 31,80 грн - проценти за користування кредитом у межах первісного строку кредитування.
У задоволенні позовних вимог у частині стягнення 31 800,00 грн процентів слід відмовити.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони.
Позовні вимоги заявлені у розмірі 42 431,80 грн, з яких суд дійшов висновку про задоволення вимог у розмірі 10 631,80 грн. Отже, позов підлягає задоволенню приблизно на 25,06 % від заявленої ціни позову, а у задоволенні приблизно 74,94 % позовних вимог слід відмовити.
Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. З урахуванням часткового задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 606,96 грн.
Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
Позивач заявив до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
На підтвердження цих витрат позивачем надано договір про надання правової допомоги, додаткову угоду № 96, акт надання послуг № 96 від 31 липня 2025 року, детальний опис робіт, виконаних адвокатом, а також свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до акту надання послуг № 96 та детального опису робіт позивачу надано правову допомогу на загальну суму 5 000,00 грн, яка включає правовий аналіз обставин спірних правовідносин, надання консультацій, складання позовної заяви, формування додатків до позовної заяви та подання позовної заяви до суду.
Суд враховує заперечення сторони відповідача щодо стягнення з неї витрат позивача на професійну правничу допомогу, однак не вбачає підстав для повної відмови у їх відшкодуванні, оскільки надані позивачем документи у сукупності підтверджують факт надання позивачу правничої допомоги у зв`язку з підготовкою та поданням цього позову.
Водночас суд враховує, що позов задоволено лише частково, у розмірі приблизно 25,06 % від заявленої ціни позову, а у значній частині заявлених вимог суд відмовляє. Тому витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто у розмірі 1 252,81 грн.
Щодо витрат відповідача на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
Представник відповідача заявила про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем, у розмірі 8 500,00 грн.
На підтвердження цих витрат відповідачем надано договір № 33 про надання правничої допомоги від 04 березня 2026 року, акт приймання-передачі наданої правової допомоги № 1 від 11 березня 2026 року, детальний опис робіт, платіжну інструкцію № @2PL257673 від 07 березня 2026 року на суму 8 500,00 грн, ордер та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до наданого детального опису робіт та акту приймання-передачі правова допомога відповідачу полягала у юридичному супроводі справи № 954/2609/25, зокрема у консультуванні клієнта щодо порядку розгляду спорів про стягнення заборгованості, роз`ясненні права на подання відзиву, аналізі позову, визначенні стратегії захисту прав відповідача, підготовці та поданні відзиву на позовну заяву.
Факт оплати відповідачем правничої допомоги підтверджується платіжною інструкцією від 07 березня 2026 року на суму 8 500,00 грн.
Суд враховує, що саме у відзиві представником відповідача наведені заперечення щодо неправомірності нарахування процентів після спливу первісного строку кредитування, з якими суд погодився, що вплинуло на результат розгляду справи та стало підставою для відмови у задоволенні значної частини позовних вимог.
Разом з тим, визначаючи розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу, які підлягають врахуванню під час розподілу судових витрат, суд враховує критерії співмірності, розумності та необхідності таких витрат.
Ця справа є малозначною, розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, не характеризується значною фактичною складністю, а спір між сторонами фактично стосувався правової оцінки нарахування процентів після спливу строку кредитування. Участі представника відповідача у судових засіданнях не було, обсяг наданої правничої допомоги полягав переважно в аналізі позову, консультуванні клієнта та складанні відзиву на позовну заяву.
За таких обставин суд вважає, що заявлений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8 500,00 грн є завищеним щодо ціни позову, складності справи та фактичного обсягу наданих послуг.
З урахуванням характеру спору, обсягу виконаної адвокатом роботи, значення справи для відповідача, ціни позову, часткового задоволення позову та засад справедливості, добросовісності і розумності, суд вважає обґрунтованим, розумним та співмірним розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу у цій справі в сумі 5 000,00 грн.
Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено приблизно на 74,94 %, витрати відповідача на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок позивача пропорційно тій частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, тобто у розмірі 3 747,19 грн.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у загальному розмірі 1 859,77 грн, з яких: 606,96 грн - судовий збір, 1 252,81 грн - витрати на професійну правничу допомогу.
З позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 747,19 грн.
Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України, якщо суд покладає судові витрати на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне провести взаємне зарахування судових витрат сторін.
Після взаємного зарахування судових витрат з ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1 887,42 грн.
Керуючись вищенаведеними положеннями ЦПК України, Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в и р і ш и в :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС», код ЄДРПОУ 42649746, адреса: 07406, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, буд. 21/1, IBAN: НОМЕР_3 , відкритий в АТ «ПУМБ», заборгованість за договором про споживчий кредит № 101535893 від 27 липня 2021 року у розмірі 10 631,80 грн, з яких: 10 600,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 31,80 грн - заборгованість за процентами.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Провести взаємне зарахування судових витрат сторін.
Після взаємного зарахування судових витрат стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС», код ЄДРПОУ 42649746, адреса: 07406, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, буд. 21/1, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , судові витрати у розмірі 1 887,42 грн, з яких: 606,96 грн - судовий збір, 1 252,81 грн - витрати на професійну правничу допомогу.
Рішення суду може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду через Великоолександрівський районний суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 19 червня 2026 року.

Суддя:    __________________    О.О. Сікора