ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/947/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/14376/23 Категорія: 307000000 	Борєйко О. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В., 
за участю секретаря Костенко А.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, –

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, обгрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 дочкам померлого: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Дудкою Г.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за № 1-6350, на 3/10 частини будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що належали померлому ОСОБА_4 .
20 листопада 2023 року ОСОБА_1 отримала лист від своєї матері – ОСОБА_5 , в якому остання повідомила позивача про існування заповіту, складеного ОСОБА_4 27 червня 1980 року, згідно з яким, належні йому на праві особистої власності 11/25 частин будинку з відповідно частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , останній заповів їй, на той час - ОСОБА_6 .
08 грудня 2023 року позивач звернулась до Першої черкаської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
У той же день державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В., за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 08 грудня 2023 року, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 11/25 часток житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Враховуючи викладене, позивач звернулась до суду з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, у зв`язку з пропуску встановленого законом шестимісячного строку з поважних причин, а саме: її необізнаністю як спадкоємця про існування заповіту та неповідомленням нотаріусом позивача як спадкоємця про існування заповіту.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2026 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, відповідно до заповіту, спадкоємцем є « ОСОБА_6 ». Разом з тим, відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 08 червня 1974 року, міським бюро РАЦС м. Черкаси, прізвище матері позивача – « ОСОБА_7 », а не « ОСОБА_7 ».
Жодних інших відомостей, які дозволяють точно ідентифікувати особу спадкоємця, зокрема: дати народження, адреси чи інших відомостей, крім прізвища, імені та по батькові спадкоємця - « ОСОБА_6 », заповіт не містить.
Крім того, матеріали справи не містять і позивачем суду не надано жодних документів про наявність зв`язку між зазначеним в заповіті спадкоємцем - « ОСОБА_6 » та позивачем – « ОСОБА_1 ».
Судом зазначено, що єдиним доказом, на який посилається позивач на підтвердження своїх доводів, що про існування заповіту їй стало відомо лише 20 листопада 2023 року, є лист матері позивача – ОСОБА_2 , яка є відповідачем у справі.
Вказаний лист не може бути достатнім доказом на підтвердження доводів позивача про те, що їй стало відомо саме 20 листопад 2023 року про існування заповіту, складеного ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Жижик Л.Г. 27 червня 1980 року.
ОСОБА_2 у своєму відзиві підтвердила факт перебування заповіту у неї весь час протягом щонайменше 30 років (з часу відкриття спадщини у 1993 році).
Доводи відповідача – ОСОБА_2 , викладені у відзиві останньої, про те, що вона ознайомилась з документами свого батька після його смерті протягом понад тридцяти років не підтверджені жодними доказами.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що суд допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просила суд його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги. 
В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що має право отримати додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки їй не було відомо про існування заповіту, дізналася про його існування у листопаді 2023 року та одразу звернулася до нотаріуса. На час відкриття спадщини позивачу було 14 років. Нотаріус не повідомив її про існування заповіту, не вжив заходів повідомлення її про заповіт, не роз`яснив право подати заяву про прийняття спадщини чи відмовитися від її прийняття. Спадкоємці першої черги, її мати та тітка, оформили спадкове майно, а тому були відсутні підстави вважати, що вона має право на спадкове майно.
Щодо відсутності доказів родинних зв`язків із спадкодавцем, то ОСОБА_1 вказує, що державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В., розглядаючи її заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.12.2023 року та додані документи, було встановлено її родинний зв`язок із померлим ОСОБА_4 та її особу, як спадкоємця за заповітом від 27.06.1980 №1-4574. Жоден із учасників справи не заперечували наявного родинного зв`язку між нею та ОСОБА_4 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що вона не знала про існування заповіту до того часу поки його не знайшла, що підтверджується поданою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за померлим батьком ОСОБА_4 , де вказано про відсутність інших спадкоємців.
ОСОБА_8 не знала про існування зазначеного заповіту, а дізналась коли ОСОБА_2 повідомила її листом у листопаді 2023 року. 
Крім того, державний нотаріус Першої черкаської державної нотаріальної контори Дудка Г.І., при оформленні спадкового майна за померлим батьком 12.02.1993, не повідомляв її з сестрою про наявність заповіту складеного ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_6 , який посвідчений від 27.06.1980, нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Жижик Л.Г.
Також відзив на апеляційну скаргу подала ОСОБА_3 , в якому не погодилась з доводами апеляційної скарги та вказала, що про наявність заповіту ОСОБА_1 була обізнана ще у грудні 2021 року. 
Лист ОСОБА_2 від 17.11.2023 року, адресований ОСОБА_1 не є достовірним доказом тих обставин, що ОСОБА_1 до отримання вказаного листа була необізнана про наявність заповіту.
Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам.
Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер дід позивача - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Міським відділом РАЦС м. Черкаси 12 лютого 1993 року.
18 червня 1993 року до Першої черкаської державної нотаріальної контори звернулись із заявою про прийняття спадщини за законом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в якій зазначили, що спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вони приймають; інші спадкоємці - відсутні.
27 серпня 1993 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Дудка Г.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за № 1-6350, на 3/10 частини будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 , виданого Черкаським житлово – експлуатаційним об`єднанням 11 лютого 1983 року та зареєстрованого в Черкаському бюро технічної інвентаризації за № 9706.
20 листопада 2023 року позивач отримала лист від своєї матері – ОСОБА_5 , в якому остання повідомила позивача про існування заповіту, складеного ОСОБА_4 27 червня 1980 року, згідно з яким, належні йому на праві особистої власності 11/25 частин будинку з відповідно частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , останній заповів ОСОБА_6 .
08 грудня 2023 року позивач звернулась до Першої черкаської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 11/25 частки житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .
08 грудня 2023 року державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В., за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 08 грудня 2023 року, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 11/25 часток житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
В обґрунтування підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії державний нотаріус Першої черкаської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В. зазначила, що, в порушення вимог ст. 549 ЦК УРСР, ОСОБА_1 заяву в установлений законом термін не подала, документи, що підтверджували б вступ в управління спадковим майном нотаріальній конторі не надала, а тому спадщину після смерті померлого ОСОБА_4 не прийняла.
Підпунктом 4.14 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 встановлено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_2 , виданого Міським відділом РАЦС м. Черкаси, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .
За життя ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений Першою черкаською державною нотаріальною конторою 27 червня 1980 року за № 1-4574, яким 11/25 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , останній заповів ОСОБА_6 .
Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 83326943 від 20 листопада 2025 року по померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , наданої на запит суду Першою черкаською державною нотаріальною конторою, в Спадковому реєстрі наявна наступна інформація:
інформація про заповідача: ОСОБА_4 , 1941 року народження;
заповіт:
номер у спадковому реєстрі: 3682929; стан: чинний;
статус: архівний до 01.12.2000
бланки:
номер в реєстрі нотаріальних дій: 1 - 4574
дата посвідчення: 27.06.1980
місце посвідчення: Черкаська обл., Черкаський міський. Перша черкаська державна нотаріальна контора;
місце зберігання: Черкаський обласний державний нотаріальний архів.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка – ОСОБА_9 повідомила, що вона є донькою відповідача – ОСОБА_3 . Зазначила, що позивачу було давно відомо про існування заповіту, як і іншим родичам. У 2021 році було сімейне свято, на якому була присутня свідок, її мати – ОСОБА_3 , позивач - ОСОБА_1 , мати позивача - ОСОБА_2 та інші родичі. Під час святкування ОСОБА_2 почала говорити ОСОБА_1 , чому вона не оформлює спадщину за заповітом, складеним дідом на її ім`я. Тобто ОСОБА_1 було відомо про існування заповіту задовго до отримання листа від її матері – ОСОБА_2 .
Позивач звернулась до суду з позовною заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, у зв`язку з пропуском встановленого законом шестимісячного строку з поважних причин, а саме: її необізнаністю як спадкоємця про існування заповіту та неповідомленням нотаріусом позивача як спадкоємця про існування заповіту.
Згідно із статтею 524 ЦК УРСР (який діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 ) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Відповідно до статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР).
За статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
У статті 550 ЦК УРСР визначено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Відповідно до статті 14 ЦК Української РСР за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди.
Нормами ЦК УРСР не передбачено автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою.
Предметом спору у даній справі є встановлення позивачу ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки остання після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , будучи його спадкоємцем за заповітом, пропустила строк для прийняття спадщини.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 вказувала, що вона не знала про існування вищевказаного заповіту, тому не зверталася до нотаріуса з відповідною заявою протягом визначеного законом строку. Позивач не мала права на спадщину за законом. На час відкриття спадщини вона була неповнолітньою та не проживала разом із спадкодавцем.
Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 565/1145/17 зазначив, що, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
Установлено, та не спростовано відповідачами, що позивач ОСОБА_1 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 була неповнолітньою (їй було 14 років) та вона на час відкриття спадщини не була обізнана про наявність заповіту, складеного на її користь.
Відповідно до ст. 44 Закону УРСР «Про державний нотаріат» (в редакції чиненій на час відкриття спадщини) державний нотаріус, який одержав повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце перебування яких йому відоме. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічної об`яви або повідомлення про це в пресі. 
Вказане також зазначене у пункті 108 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженій наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 р. N 45/5 (в редакції на час відкриття спадщини).
Як вбачається з інформації наявної в матеріалах справи нотаріус не повідомляв спадкоємців за законом про наявність заповіту та не повідомляв безпосередньо спадкоємця за заповітом (законного представника) про його наявність.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1220, ч. 3 ст. 1223, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частини 1, 3 статті 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1269, частина 1 статті 1270 ЦК України).
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина 1 статті 1272 ЦК України).
Відповідно до частини 3 статті 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини 3 статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Разом з тим Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17.
Сумнів сторони спору у правдивості аргументів іншої сторони сам по собі не є доказом неправдивості цих аргументів. Сторона має аргументувати та доводити свої сумніви, їх обґрунтованість. 
В обґрунтування поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, позивач вказує на те, що про існування заповіту на її користь не була ніким повідомленою, а тому не знала про необхідність звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк з дня смерті спадкодавця.
В позовній заяві посилається на те, що про наявність заповіту їй стало відомо із листа матері ОСОБА_5 20 листопада 2023 року. Тобто про наявність заповіту, як стверджує позивач їй стало відомо через 30 років після відкриття спадщини.
Відповідач ОСОБА_2 у поясненнях, наданих у відзиві на позовну заяву, вказала, що у листопаді 2023 року, передивляючись давні речі та документи, вона знайшла серед цих документів заповіт, складений її батьком - ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_6 , який посвідчений 28 червня 1980 року нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Жижик Л.Г. Про існування цього документу їй не було відомо до листопада 2023 року.
Тобто заповіт перебував понад 30 років у будинку успадкованому матір`ю позивача та лише зі збігом вказаної строку нею його було віднайдено у документах померлого батька.
Колегія суддів, вважає, що позивачем не доведено належними доказами обставин того, що лише у листопаді 2023 року їй стало відомо про наявність заповіту складеного на її ім`я.
Колегія суддів погоджується з оцінкою суду першої інстанції у частині надісланого на ім`я позивача листа.
Згідно з інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 02 вересня 2025 року № 19/Б-20547/22409, наданої позивачем, ОСОБА_1 перебувала на території України в період з 12 листопада 2023 року по 25 листопада 2023 року, тобто в період написання листа 17 листопада 2023 року відповідачем – ОСОБА_2 , надсилання його позивачу за адресою, що знаходиться у місті Черкаси, та отримання 20 листопада 2023 року позивачем цього листа від її матері, яка згідно матеріалів справи, також проживає, як і позивач, у м. Черкаси.
Крім того, на підтвердження факту відправлення відповідачем - ОСОБА_2 листа від 17 листопада 2023 року позивачу – ОСОБА_1 , до позовної заяви позивачем додано копію поштового відправлення АТ «Укрпошта» 18 003 0473 8421 від 17.11.2023 року, в якому зазначено наступне:
від: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 ;
кому: ОСОБА_1 НОМЕР_4 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надала належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження існування поважних причин пропуску строку на прийняття спадщини, тобто таких причин, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення нотаріальних дій.
Враховуючи, що тривалість пропуску строку для прийняття спадщини становила період у більш ніж тридцять років, а також встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не довела існування об`єктивних та неподоланних перешкод для прийняття нею спадщини у встановлені законом строки, а отже, не довела, що пропуск строку відбувся з поважних причин. Безпідставне надання додаткового строку на прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента верховенства права та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину. У справі, що переглядається, безпідставне задоволення судом позову ОСОБА_1 призведе до невиправданого втручання у права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – дітей ОСОБА_4 , які у встановлені законом строки прийняли спадщину.
Установивши, що ОСОБА_1 пропустила строк для прийняття спадщини, наявність об`єктивних та непереборних обставин, які впливали на своєчасність подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини не довела, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем, під час розгляду справи, не було доведено ту обставину, що вона не знала про існування заповіту, складеного її дідом на її користь.
Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції у тій частині, що позивачем не доведено наявність зв`язку між зазначеним в заповіті спадкоємцем - « ОСОБА_6 » та позивачем – « ОСОБА_1 ». 
Як вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, прізвище позивача після реєстрації шлюбу 05 жовтня 1996 року змінено з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_10 ».
Крім того, сторонами у справі не заперечувався факт того, що в заповіті ОСОБА_4 зазначено спадкоємицею саме позивача у справі.  
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2026 року –залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 18 травня 2026 року.

Судді