Справа № 209/7099/25
Провадження № 2/209/92/26

РІШЕННЯ
Іменем України

11 червня 2026 року Дніпровський районний суд м. Кам`янського у складі: 
головуючого - судді Юрченко Я.О.,
за участю: 
секретаря судового засідання Гонян Л.Р.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам`янське Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради, про позбавлення батьківських прав та визначення місце проживання дитини разом з матір`ю,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_1 .
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 з 26.07.2014 року був зареєстрований шлюб у Заводському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено актовий запис № 325. Сторони мають дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12.09.2019 року, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , розірваний. Після припинення шлюбних відносин фактично залишилась єдиним опікуном та вихователем дитини, оскільки відповідач повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків та утримувати її. Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.02.2019 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліменти в розмірі заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на утримання малолітньої дитини - доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи стягнення з дня звернення до суду, тобто з 29.01.2019 року до досягнення дитиною повноліття. Проте, незважаючи на покладенні зобов`язання, ОСОБА_2 свої обов`язки зі сплати аліментів не виконував, внаслідок чого вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.08.2022 року ОСОБА_2 засуджений за ч. 2 ст. 164, 71 КК України до обмеження волі строком на 2 роки 1 місяць. Вказує, що після призначеного судом покарання ОСОБА_2 так і не почав виконувати свої зобов`язання по сплаті аліментів, станом на 31.08.2025 року має заборгованість у розмірі 235584,00 грн.. Крім того, з народження дитини відповідач не бере участі у її вихованні, навчанні, не цікавиться здоров`ям та життям, не підтримує спілкування, не забезпечує матеріально. Дитина не спілкується з біологічним батьком, не має з ним жодного емоційного зв`язку та не виявляє бажання підтримувати будь-які стосунки, для він чужа людина.
23.11.2019 року з ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб. У новій родині донька ОСОБА_7 проживає разом з ними, виховується у стабільному та гармонічному середовищі. Дитина проявила бажання бути з родиною під одним прізвищем, внаслідок чого за рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06.11.2023 року, змінено прізвище малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з « ІНФОРМАЦІЯ_9 » на « ІНФОРМАЦІЯ_9 »; внесені зміни в актовий запис № 1025 від 13.11.2014 року.
Звертає увагу суду на те, що в подальшому, ОСОБА_3 має намір удочерити ОСОБА_7 , що відповідає її інтересам , оскільки остання сприймає його як свого батька, а він - як свою доньку; забезпечує та піклується про неї, приділяє увагу, виховує та дбає про всі потреби дитини.
Для поліпшення умов проживання, 16.07.2021 року вона з чоловіком придбали у власність квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в які створені всі умови для стабільного і гармонійного розвитку дитини.
ІНФОРМАЦІЯ_2 від шлюбних відносин з ОСОБА_3 народилась спільна дитина: ОСОБА_10 .
На даний час ОСОБА_3 перебуває на військовій службі та бере безпосередню участь у захисті України.
Вважає, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_11 відповідає найкращім інтересам дитини, забезпечить їх психологічний комфорт, стабільність та безпеку, а також сприятиме її гармонійному розвитку у повноцінній сім`ї.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 вересня 2025 року вказана позовна заява передана для розгляду судді Юрченко Я.О. (а.с. 30).
Відповідно до ч. 6 ст.187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
18 вересня 2025 року згідно з вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача.
22 вересня 2025 року надійшла відповідь з відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 31).
Ухвалою судді від 23 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 32).
Ухвалою суду від 22 грудня 2025 року щодо встановлення місцезнаходження відповідача ОСОБА_2 витребувана з Генерального штабу Збройних сил Україні інформація щодо перебування (продовження перебування) на військовій службі за призивом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 чи в будь-якій іншій частині на теперішній час відповідача (а.с.63).
24 грудня 2025 року позивач ОСОБА_1 подала до суду письмові уточнення позовних вимог. Зазначила, що малолітня дитина постійно проживає разом із нею, а отже, спору щодо фактичного місця проживання дитини між сторонами немає. Позовна вимога про визначення місця проживання дитини з матір`ю зумовлена необхідністю юридично закріпити право на реєстрацію місця проживання дитини за адресою позивача, оскільки наразі дитина формально зареєстрована за адресою відповідача, де фактично ніколи не проживала (а.с.68).
24.12.2025 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про повне визнання позову та згоду на розгляд справи без його особистої участі (а.с.69).
Ухвалою судді від 26 січня 2026 року відмовлено у прийнятті заяви відповідачем ОСОБА_2 про визнання позову; закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті (а.с. 77-78).
Ухвалою суду від 25 березня 2026 року зобов`язано позивача ОСОБА_1 забезпечити участь малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в судовому засіданні, для з`ясування її думки судом; зобов`язано Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради забезпечити участь свого представника та педагога при опитуванні малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у судовому засіданні (а.с.96-97).
12.05.2026 року позивачем через канцелярію суду подані письмові пояснення, у яких остання зазначила, що позов спрямований виключно на захист інтересів малолітньої доньки. Повідомляє, що відповідач повністю усунувся від виховання та утримання дитини, тричі притягався до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів та відбував за це покарання, проте ситуацію не змінив. Вказує, що заборгованість відповідача за аліментами становить 317 739,00 грн, що підтверджується розрахунком державного виконавця Дніпровського ВДВС у м. Кам`янське Курило В.В.. Наголосила, що надані суду докази у своїй сукупності беззаперечно свідчать про систематичне й тривале невиконання відповідачем батьківських обов`язків (а.с.110-112).
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Зазначила, що від шлюбу з ОСОБА_3 має спільну дитину. Також позивачка вказала, що біологічний батько ОСОБА_7 не спілкується з донькою з 2019 року, хоча йому відомі її місце проживання та засоби зв`язку. 
Відповідач ОСОБА_2 повідомлявся судом про наявність цивільної справи на розгляді у суді, стороною якої він є, шляхом направлення поштової кореспонденції суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (а.с. 40,48,57,86,87,100,102,109). 
24.12.2025 року відповідач подав через канцелярію суду заяву про повне визнання позовних вимог. Ухвалою суду від 26.01.2026 року у прийнятті цієї заяви було відмовлено (а.с. 48), оскільки визнання позову у справах, що стосуються інтересів малолітніх дітей, потребує повного та об`єктивного дослідження обставин судом.
У зв`язку з подальшою неявкою відповідача, неотриманням ним поштової кореспонденції, відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства ОСОБА_2 викликався в судові засідання через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України. Оголошення про виклик відповідача публікувалися в такому порядку: на 20.11.2025 року - опубліковано 30.10.2025 року; на 22.12.2025 року - 26.11.2025 року; на 26.01.2026 року - 26.12.2025 року; на 16.02.2026 року - 30.01.2026 року; на 13.03.2026 року - 16.02.2026 року; на 25.03.2026 року - 13.03.2026 року; на 12.05.2026 року - 17.04.2026 року; на 02.06.2026 року - 14.05.2026 року. З опублікуванням такого оголошення ОСОБА_2 вважається таким, що повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 44,52,66,80,84, 90,108,119).
Третьою особою ОСОБА_3 29.10.2025 року через канцелярію суду за вх. 25399 подана заява про розгляд справи без його участі. Вказує, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Зазначає, що для дитини є справжнім батьком, створює для неї належні умови для повноцінного життя, навчання та розвитку. Стверджує, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відповідає найкращим інтересам дитини та відкриває можливість для подальшого удочеріння ОСОБА_4 , оскільки має намір її удочерити. 
Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу за відсутності представника з урахуванням найкращих інтересів дитини та письмового висновку від 19.12.2025 року № 8вих-20/886 (а.с. 59-60).
Під час опитування у судовому засіданні малолітньої ОСОБА_4 , яке проводилося у присутності представника Органу опіки та піклування Кам`янської міської ради Таранухи Ж.М., остання пояснила, що проживає у сім`ї разом із матір`ю, вітчимом ОСОБА_12 , якого вона вважає своїм батьком, та молодшим братом ОСОБА_13 . Дитина зазначила, що навчається у 5-му класі, має добре навчається, матір та вітчим приділяють значну увагу її вихованню, розвитку та спільному дозвіллю. Стосовно відповідача (біологічного батька) малолітня вказала, що востаннє бачила його у віці 3-4 років, повідомила, що хотіла б з ним спілкуватися. 
Вислухавши думку позивача, опитавши малолітню, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.
З`ясовано, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12.09.2019 року у справі № 209/1037/19 (провадження № 2/209/800/19), шлюб, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , розірваний. Рішення набрало законної сили 17.10.2019 року (а.с.28).
Від цього шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_5 (актовий запис № 1025 від 13.11.2014 року).
Прізвище дитини змінено на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06.11.2023 року у справі № 209/4482/23 (провадження № 2/209/1108/23), яке набрало законної сили 07.12.2023 року, відповідно до якого змінено прізвище малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з « ІНФОРМАЦІЯ_9 » на « ІНФОРМАЦІЯ_9 »; внесені зміни в актовий запис № 1025 від 13 листопада 2014 року, складеного Заводським районним у місті Кам`янське відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.10-12).
На підставі вищевказаного рішення Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області повторно 16.01.2024 року видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , де батьками вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 1025 (а.с.9).
Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.02.2019 року у справі № 209/258/19 (провадження № 2-н/209/42/19) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 стягнуті аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 29.01.2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 19).
Вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03.03.2026 року у справі № 209/7118/25 (провадження № 1-кп/209/143/26), який набрав законної сили 03.04.2026 року, ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 164, ч. 1 ст. 71 КК України, та йому призначено остаточне покарання у вигляді 2 років 1 місяця обмеження волі (а.с.113-114). 
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Курило В.В. від 05.05.2026 року, загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 317739,00 грн. (а.с. 115-116).
З вищезазначеного розрахунку судом встановлено, що ОСОБА_2 з вересня 2023 року по лютий 2024 року часткового погашав заборгованість за аліментними зобов`язаннями на загальну суму 6445,25 грн..
Дослідженими матеріалами справи також встановлено, що 23.11.2019 року між ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, про що Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , актовий запис № 456 (а.с.15).
Від шлюбних відносин подружжя має сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , видане 04.10.2022 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 362 (а.с.18).
Згідно довідки ТОВ «Абонент ХХІ» № 001352778 про склад сім`ї від 17.09.2025 року, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (кв. наймач), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (чоловік), ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (син) (а.с. 4).
Згідно з Актом № 824 про проживання без реєстрації від 15.09.2025 року, складеного техніками Король В.Л. та Тарасенко Н.В. , в присутності свідків (сусідів) ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 за вказаною вище адресою з липня 2021 року по теперішній час (а.с.6), що спростовує ствердження позивача про те, що малолітня ОСОБА_4 ніколи за місцем проживання біологічного батька не жила.
Також судом встановлено, що ОСОБА_3 перебуває на військовій службі з 07.11.2025 року по теперішній час за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_5 , що підтверджується довідкою, надано т.в.о. начальника штабу-заступника командира військової частини НОМЕР_5 майором ОСОБА_18 (а.с.8).
В судовому засіданні позивачем було повідомлено, що третя особа ОСОБА_3 , тобто її чоловік, від першого шлюбу має неповнолітню дитину, яка перебуває на його утриманні.
З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради по справі № 209/7099/25 від 19.12.2025 року № 8вих-20/886 судом встановлено, в тому числі, що ОСОБА_1 з приводу проведення профілактичної роботи з батьком дитини ОСОБА_2 щодо невиконання ним батьківських обов`язків не зверталась. Від суб`єктів соціальної роботи, а саме медичних закладів, соціальних служб, співробітників поліції будь-яких скарг стосовно батька дитини до служби у справах дітей не надходило. На засіданні комісії була заслухана думка малолітньої ОСОБА_4 , яка зазначила, що останній раз батька бачила в 3-4 роки та більше нічого повідомити не змогла. Члени комісії вказують, що ухилення батька від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Встановили, що на теперішній час малолітня ОСОБА_5 , 2014 року народження, мешкає разом з матір`ю ОСОБА_1 без будь-яких перешкод з боку батька дитини, у зв`язку з чим дійшли висновку про відсутність спору з зазначеного питання. ОСОБА_1 повідомила комісію про те, що її новий чоловік піклується про доньку як про власну дитину та в подальшому має намір її удочерити. Орган опіки та піклування вирішення питання щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишає на розсуд суду; водночас вважає недоцільним визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю ОСОБА_1 ..
Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.
Частинами першою, другою статті 27 цієї Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Частиною першою ст. 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Згідно з частинами першою - третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/1.
У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.
Аналізуючи правовідносини, що складися між сторонами, суд дійшов висновку, що всі підстави, на які посилається позивач як на підстави для задоволення позовних вимог, не є достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки.
Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків.
Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини.
За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 15, 16 17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Стаття 111 цього закону передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків, а ст. 114 регламентує, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. 
Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.
При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Крім того, при позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, а також чи попереджався батько офіційно про необхідність змінити ставлення до дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Належних та допустимих доказів того, що батько дитини є особливо неблагополучним та спілкування з ним суперечить інтересам дитини матеріали справи не містять.
Суд наголошує, що наявність заборгованості зі сплати аліментів та притягнення до кримінальної відповідальності за статтею 164 КК України відповідача, на що в обґрунтування позовних вимог спирається позивач, є самостійними підставами для застосування заходів кримінального та виконавчого примусу, проте автоматично не зумовлюють позбавлення батьківських прав.
В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо малолітньої доньки, вчиняв насильство щодо неї, відповідачу ніколи раніше не виносились попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів.
У даній справі за сукупністю зібраних та проаналізованих доказів не вбачається, що батько дитини остаточно втратив інтерес до малолітньої доньки та взагалі самоусунувся від спілкування із нею.
Також суд, враховуючи висновок органу опіки та піклування, звертає увагу на те, що при його наданні орган опіки та піклування виходив з об`єктивної оцінки всіх відомостей, які були надані позивачем, та отримані самостійно органом опіки та піклування. Крім того, вказаний висновок органу опіки та піклування не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав відносно дитини.
Водночас матеріали справи не містять даних очевидної протиправної поведінки батька щодо дитини, тому позбавлення батька батьківських прав не буде відповідати інтересам малолітньої дитини.
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2023 року у справі № 686/22617/21, ухилення від виконання батьківських обов`язків як підстава для позбавлення батьківських прав повинно бути умисним, свідомим та винним. Суд має встановити не просто факт невиконання обов`язків, а й вивчити, чи не втрачено остаточно психоемоційний та ментальний зв`язок між дитиною та батьком. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 405/6877/21, де зазначено, що позбавлення батьківських прав не може застосовуватися як санкція чи механічне покарання за несплату аліментів, якщо існує хоча б мінімальна можливість відновлення родинних зв`язків в інтересах дитини.
Думка дитини є критерієм при визначенні її «найкращих інтересів» у розумінні статті 3 Конвенції про права дитини та статті 171 СК України. Оскільки дитина внутрішньо готова до діалогу та відновлення стосунків, застосування радикального та незворотного заходу у вигляді позбавлення батьківських прав на цьому етапі повністю знищить законне право дитини на біологічне батьківство. 
Що стосується поданої заяви ОСОБА_2 щодо визнання позову як факту невиконання своїх батьківських обов`язків, то така заява не може беззаперечно свідчити про наявність підстав для остаточного позбавлення батька батьківських прав.
Частинами 3, 4 ст. 155 СК України визначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3 ст. 4 ЦПК України).
Відмова відповідача від батьківських прав та його згода на позбавлення таких прав, викладена у вищевказаній письмовій заяві, не може слугувати єдиною та достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, оскільки виключний перелік підстав для позбавлення батьківських прав визначено у ч. 1 ст. 164 СК України.
Суд враховує, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Тому відмова батька від батьківських прав на дитину є нікчемною, оскільки відмовитися від батьківських прав особа добровільно не може. Позбавлення батьківських прав можливе лише за рішенням суду і тільки при наявності підстав, передбачених Сімейним кодексом України.
Як зазначалося раніше, відсутність доказів вжиття інших заходів реагування щодо батька дитини з метою зміни його ставлення до доньки, не дає підстав для вжиття найбільш суворого заходу впливу на нього, як позбавлення батьківських прав.
Крім того, відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, зважаючи на її бажання спілкуватися з біологічним батьком та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Щодо залученої позивачем до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 , чоловіка позивачки, суд встановив наступне.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 54 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. 
Тобто, позивач вважає, що рішення у справі, що розглядається, може вплинути на права або обов`язки ОСОБА_3 ..
Судом з`ясовано, що чоловік позивача - ОСОБА_3 є військовослужбовцем, та перебуває на військовій службі з 07.11.2025 року по теперішній час за призовом під час мобілізації в військовій частині НОМЕР_5 , про що свідчить довідка форми 5 ВЧ НОМЕР_5 , видана 07.07.2025 року № 2496/1-16/1032 (а.с. 8).
В своїй заяві від 12.09.2025 року ОСОБА_3 стверджує, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відповідає найкращим інтересам ОСОБА_4 та відкриває для нього можливість для подальшого її удочеріння. Вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує повністю, заперечень не має.
Під час судового провадження позивачем було повідомлено, що від шлюбних відносин з третьою особою мають спільну дитину - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, ОСОБА_3 має неповнолітню дитину від першого шлюбу та має намір удочерити ОСОБА_7 . 
Намір удочерити ОСОБА_19 висловлював і під час розгляду порушеного у позовній заяві питання органом опіки та піклування, що знайшло своє відображення у висновку від 19.12.2025 року.
Проте, матеріали справи не містять інформації з вказівкою на подію, яка б ствердно вказала на існування гострої соціальної необхідності у вирішенні питання позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо його доньки ОСОБА_7 саме зараз.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
ОСОБА_3 як на момент звернення до суду з позовом у цій справі, так і на момент завершення її розгляду, є військовослужбовцем Збройних Сил України, призваним на військову службу під час мобілізації. 
Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб
Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.
Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що за відсутності ознак нагальності розгляду порушеного питання, позов про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_4 цій справі фактично пред`явлений дружиною військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення його з військової служби в особливий період на підставі статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
А тому, з огляду на разом вищенаведене, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265, 280-282, 355, 430 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради, про позбавлення батьківських прав та визначення місце проживання дитини разом з матір`ю,- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 15 червня 2026 року.

Суддя  Я.О.Юрченко