ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

06 травня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/1464/26 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого – судді Гаврилка С.Є., 
з участю секретаря судового засідання – Біров Н.Е.
учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 – не з`явився;
представник позивача – адвокат Трун Ольга Валентинівна – не з`явився;
відповідач: Головне управління ДПС у Закарпатській області – представник – не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

12 березня 2026 року до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Закарпатській області (88000, Закарпатська область, Ужгород, вул. Волошина,52, код ЄДРПОУ ВП 44106694), яким просить суд: « 1. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Закарпатській області від 26.06.2025 № 574597-24/07-18».
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року даний позов було залишено без руху. 
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року було прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, яким позивачу було нараховано податок на доходи фізичних осіб за правилами визначення мінімального податкового зобов`язання у розмірі 16960,48 грн, з огляду на те, що земельна ділянка йому, а ні на праві користування, а ні на праві власності не належить, відповідач безпідставно здійснив нарахування мінімального податкового зобов`язання на земельну ділянку, яка не перебуває у власності/користуванні позивача. 
У відзиві на адміністративний позов представник відповідача просить суд в задоволенні позову відмовити повністю. Зазначає, що відповідачем було правомірно прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення.
Учасники справи в судове засідання, не з`явилися, хоча судом вживалися заходи щодо його виклику, що передбачені Главою 7 Розділу I КАС України.
28 квітня 2026 року на адресу Закарпатського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд даної справи без участі позивача та його представника (а.с.а.с. 90, 91).
Судом вживалися заходи направлення відповідачу повістки про виклик в судове засідання призначене на 06 травня 2026 року. Такі були надіслані з використанням системи ЄСІТС та доставлено в електронний кабінет відповідача 08 квітня 2026 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, у зв`язку з чим представник відповідача вважається належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (а.с. 18).
Згідно зі статтею 205 частини 2 пункту 3 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
А відтак, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Розгляд даної справи неодноразово відкладався (оголошувалась перерва) у зв`язку з існуванням на те об`єктивних законодавчо встановлених підстав.
Заслухавши представників сторін, розглянувши подані сторонами докази, всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне. 
Судом встановлено, що згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС України у ОСОБА_1 обліковувались такі земельні ділянки: - площею 6,6 га, (01.03) для ведення особистого селянського (підсобного) господарства (пасовища); - площею 6,76 га (01.01) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (зем. частка-пай) (дата припинення реєстрації 31 грудня 2025 року) (а.с. 64). 
У зв`язку із чим, позивачу було проведено розрахунок загального мінімального податкового зобов`язання за 2024 рік для фізичних осіб – власників/користувачів земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь та визначено суму мінімального податкового зобов`язання. За результатами автоматизованого нарахування сформоване податкове повідомлення-рішення про нарахування податку на доходи фізичних осіб № 574597- 24/07-18 від 26 червня 2025 року у розмірі 16960,48 грн (а.с. 56).
Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся зі скаргою в адміністративному порядку до Державної податкової служби. Рішенням від 03 лютого 2026 року Державна податкова служба України залишила скаргу позивача без розгляду (а.с.а.с. 14, 15).
Не погоджуючись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив таке в судовому порядку.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначено положеннями Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI, зі змінами та доповненнями, (далі по тексту – ПК України). 
Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України від 25.10.2001 року №2768-ІІІ, зі змінами та доповненнями (далі – ЗК України). 
Статтею 206 ЗК України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. 
Статтею 14 пунктом 14.1 підпунктом 14.1.72 ПК України надано визначення земельного податку, як обов`язкового платежу, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачі. 
Відповідно до статті 286 пункту 286.1 ПК України підставою для нарахування земельного податку є, зокрема, дані державного земельного кадастру; дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; дані державних актів, якими посвідчено право власності або право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на землю); дані сертифікатів на право на земельні частки (паї); рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв); дані інших правовстановлюючих документів, якими посвідчується право власності або право користування земельною ділянкою, право на земельні частки (паї). 
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень" від 30.11.2021 №1914-IX до ПК України було внесені зміни та доповнення, зокрема, введено поняття мінімальне податкове зобов`язання (далі – МПЗ) для платників податку-власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь. Цей Закон набув чинності з 01 січня 2022 року. 
Згідно із статтею 162 пунктом 162.1 підпунктом 162.1.11 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема, фізична особа – резидент, яка володіє та/або користується (орендує (суборенду), на умовах емфітевзису, постійно користується) земельними ділянками, віднесеними до сільськогосподарських угідь, у частині МПЗ). 
Відповідно до статті 170 пункту 170.14 ПКУ, об`єктами оподаткування МПЗ є земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь, які перебувають у власності або користуванні. 
Статтею 14 пунктом 14.1 підпунктом 14.1.233 ПК України визначено, що сільськогосподарські угіддя - рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги. 
Відповідно до статті 22 частини 2 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя.
МПЗ – мінімальна величина податкового зобов`язання із сплати податків, зборів, платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, пов`язаних з виробництвом та реалізацією власної сільськогосподарської продукції та/ або з власністю та/або користуванням (орендою, суборендою, емфітевзисом, постійним користуванням) земельними ділянками, віднесеними до сільськогосподарських угідь, розрахованих відповідно до ПКУ. Сума мінімальних податкових зобов`язань, визначних щодо кожної із земельних ділянок, право користування якими належить одній юридичній особі або фізичній особі, у тому числі фізичній особі-підприємцю, є загальним мінімальним податковим зобов`язанням (стаття 14 пункт 14.1 підпункт 14.1.1142 ПК України). 
МПЗ визначається за період володіння (користування) земельною ділянкою, який припадає на відповідний податковий (звітний) рік. 
Метою введення МПЗ є виведення земель сільськогосподарського призначення з тіньового та зменшення втрат бюджету через ухилення від оподаткування шляхом детінізації аграрної діяльності. 
Тобто з 01 січня 2022 року внесено певні доповнення щодо особливостей оподаткування власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь. 
Особливості визначення загального мінімального податкового зобов`язання платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь визначено статтею170 пунктом170.14 ПК України. 
Відповідно до статті 170 пункту 170.14 підпункту 170.14.1 ПК України для платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, не переданих такими особами в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, загальне мінімальне податкове зобов`язання визначається контролюючим органом. 
Відтак, підпункт 162.1.1-1. та підпункт 170.14.1 ПК України прямо називає платниками МПЗ не лише власників, а й «користувачів земельних ділянок». Це відповідна категорія, що охоплює будь-яке фактичне використання землі без залежності від форми його юридичного оформлення.
Відповідно до статті 170 пункту 170.14 підпункту 170.14.3 ПК України визначення загального мінімального податкового зобов`язання фізичним особам здійснюється контролюючими органами за податковою адресою таких осіб. 
Статтею 141 пунктом 141.9 підпунктом 141.9.5 ПК України та статтею 170 пунктом 170.14 підпунктом 170.14.3 ПК України встановлено, що позитивне значення різниці між сумою загального мінімального податкового зобов`язання та загальною сумою сплачених податків, зборів, платежів є частиною зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО), тобто такий результат обчислення МПЗ не сплачується як окремий платіж, а включається до ПДФО та сплачується у формі такого податку. 
До загальної суми сплачених протягом податкового (звітного) року податків, зборів, платежів платника податку включаються: податок на доходи фізичних осіб та військовий збір з доходів від продажу власної сільськогосподарської продукції; земельний податок за земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь, що передбачено статтею 170 пунктом 170.14 підпунктом 170.14.5 ПК України.
Судом встановлено, що згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС України у ОСОБА_1 обліковувались такі земельні ділянки: - площею 6,6 га, (01.03) для ведення особистого селянського (підсобного) господарства (пасовища); - площею 6,76 га (01.01) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (зем. частка-пай) (дата припинення реєстрації 31 грудня 2025 року) (а.с. 64). 
У зв`язку із чим, позивачу було проведено розрахунок загального мінімального податкового зобов`язання за 2024 рік для фізичних осіб – власників/користувачів земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь та визначено суму мінімального податкового зобов`язання. За результатами автоматизованого нарахування сформоване податкове повідомлення-рішення про нарахування податку на доходи фізичних осіб № 574597-24/07-18 від 26 червня 2025 року у розмірі 16960,48 грн (а.с. 56).
Позивач вказує, що оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням мінімальне податкове зобов`язання було обчислене відповідачем без наявних документів, що підтверджують його право власності/користування на вищенаведені земельні ділянки.
Судом встановлено, що підставою для нарахування даного податку стали офіційні відомості Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, яка є органом місцевого самоврядування, уповноваженим на ведення погосподарського обліку на своїй території відповідно до Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державної служби статистики України від 11.04.2016 № 56, затверджена наказом Міністерства юстиції України 06.05.2016 № 689/28819 (в редакції від 19.03.2024р.) (далі - Інструкція № 56).
Відповідно до листа відділу земельних відносин, архітектури та житлово-комунального господарства Великобийганської сільської ради у листом № 158 від 11 грудня 2025 року, що ОСОБА_1 , має у користуванні/власності земельні ділянки, відповідно до даних із Погосподарської книги № 6 за 2016-2023- 2031 роки, зокрема: – площею 6,600 га (КВЦПЗ 01.03 – пасовище), с. Велика Бийгань, К-362, агровиробнича група ґрунтів 179 е; – площею 0,2500 га (КВЦПЗ 02.01), с. Велика Бийгань, вул. Арань Яноша, 21; – площею 1,8994 га (КВЦПЗ 01.01), за межами с. Велика Бийгань, К-504 (Держакт серії НОМЕР_2 за Товт О.Й.); – площею 2,4500 га (КВЦПЗ 01.01), за межами с. Велика Бийгань, К-498 (Держакт серії НОМЕР_3 за ОСОБА_2 ); – площею 2,0000 га (КВЦПЗ 01.03), кад. № 2120482000:02:000:0127, К-458; – площею 2,4519 га (КВЦПЗ 01.01), кад. № 2120482000:02:000:0308, К-498 (а.с. 7).
Листом від 03 лютого 2026 № 104 Великобийганська сільська рада Берегівського району Закарпатської області підтвердила інформацію щодо перебування у власності/ користування позивача таких земельних ділянок: - 0,25 га (КВЦПЗ 02.01), за адресою Велика Бийгань вул. Арань Яноша, 21; - 6,60 га, (КВЦПЗ 01.03 пасовище), розташоване у Велика Бийгань, К-362, агровиробнича група ґрунтів 179-е; - 1,8994 га (КВЦПЗ 01.01), розташована за межами населеного пункту АДРЕСА_2 (користується на підставі Державного акту на праві власності на землю серії І -ЗК № 011802 за померлою ОСОБА_3 ); - 2,45 га, (КВЦПЗ 01.01.), розташована за межами населеного пункту с. Велика Бийгань, К-498 (користується на підставі Державного акту на праві власності на землю серії ІІ-ЗК № 033817 за померлим ОСОБА_2 ); - 2,00 га, (КВЦПЗ 01.03), кадастровий номер 2120482000:02:000:0127, розташована за межами населеного пункту с. Велика Бийгань, К-458; - 2,4519 га, (КВЦПЗ 01.01), кадастровий номер 2120482000:02:000:0308, розташована за межами населеного пункту с. Велика Бийгань, К-498 (а.с. 67).
Відповідно до Інструкції із ведення погосподарського облікув сілських, селещних та міських радах, що затверджена наказом Державної служби статистики України від 10 квітня 2016 року за № 56, погосподарська книга є первинним обліковим документом, передбаченим для накопичення і систематизації відомостей, які сільські, селищні, міські ради територіальних громад (далі - місцеві ради) по кожному з розташованих на їхній території населених пунктів і які є необхідними для проведення державних статистичних спостережень, тобто обліку майнового та земельного стану домогосподарств. Відомості книги є офіційними даними органу місцевого самоврядування, що підтверджують склад земель, якими фактично користуються члени господарства. 
Порядок ведення книги встановлено відомчим нормативним актом, що надає їй офіційного статусу і обумовлює допустимість як доказу в адміністративному судочинстві.
Об`єктом погосподарського обліку є одиниця щодо якої здійснюється накопичення та систематизація відомостей, зокрема домогосподарство, домоволодіння та землеволодіння (земельна ділянка, що перебуває у власності/ користуванні особи).
Господарський облік є джерелом інформації для здійснення обліку особистих селянських господарств, здійснення повноважень органів місцевого самоврядування, проведення державних статистичних спостережень. 
Так, у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 347/227/22 суд вказав, що документи підтверджують право землекористування її записи про розміри земельної ділянки у земельну шнурової та по господарських книгах сільських рад. 
Таким чином, листом від 11 грудня 2025 № 158 Великобийганська сільська рада підтвердила наявність у позивача земельних ділянок на праві власності/користуванні.
Як судом було вже вказано, що згідно із статтею 162 пунктом 162.1 підпунктом 162.1.1-1 ПК України платником МПЗ є резидент, який володіє та/або користується - у тому числі фактично - земельними ділянками, віднесеними до сільськогосподарських угідь. 
Стаття 170 пункту 170.14 підпункт 170.14.1ПКУ прямо встановлює МПЗ виникає як наслідок факту землекористування, а не лише наявності зареєстрованого права. 
Таким чином, відсутність оформленого правового титулу не звільняє фактичного землекористувача від обов`язку зі сплати МПЗ. 
Позивачем на було спростовано факт фактичного користування земельними ділянками. 
Суд зауважує, що оскільки відповідно до статті 206 ЗК України використання землі є платним незалежно від форми та підстав такого використання. Не оформлення права на земельну ділянку та не реєстрація правового титулу на таку ділянку за умови її фактичного користування не звільняє особу від обов`язку плати за землю, а є способом ухиленням від нього. 
Саме для унеможливлення такого ухилення законодавець у підпункті 170.14.1 ПКУ прямо передбачив нарахування МПЗ щодо осіб, які користуються сільськогосподарськими угіддями фактично – без оформленого титулу.
Враховуючи вищевикладена, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають.
В силу статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно із статтею 77 частиною 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
В силу положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, у задоволенні яких необхідно відмовити.
Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд, –

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Закарпатській області (88000, Закарпатська область, Ужгород, вул. Волошина,52, код ЄДРПОУ ВП 44106694) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 06 травня 2026 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено 12 травня 2026 року.
Суддя	С.Є. Гаврилко