КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/4624/2026
справа №759/14917/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Желепи О.В., Соколової В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Петренко Н.О., дата складення повного рішення не зазначена,
у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У липні 2025 року КП Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулось до суду із позовом про стягнення заборгованості.
Вимоги позову мотивує тим, що позивач з 01 травня 2018 року є надавачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. З 01 листопада 2021 року у зв`язку із зміною законодавства позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.
Вказує, що на виконання Закону України "Про житлово-комунальні послуги" на веб-сайті оприлюднені типові договори про надання послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води.
Будинок за адресою: АДРЕСА_1 в цілому під`єднаний до мереж тепло- та водопостачання. Як наслідок, квартира за зазначеною адресою під`єднана до внутрішньобудинкової системи тепло- та водопостачання, отже відповідач є споживачем послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року споживачем послуг з ТЕ/ПГВ.
Відповідач від послуг з ЦО/ЦПВ, а з 01 листопада 2021 року від послуг з ТЕ/ПГВ у встановленому законом порядку не відмовлявся, отже виникнення цивільних правовідносин між сторонами підтверджується діями сторін, а саме: позивач щомісячно надає відповідачу послуги з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року послуг з ТЕ/ПГВ, надсилає відповідачу платіжні документи (рахунки) на оплату таких послуг, а відповідач споживає надані послуги та зобов`язаний оплатити їх вартість.
Разом з цим, відповідач у порушення вимог законодавства у сфері комунальних послуг своєчасно не сплачував за спожиті послуги з ЦО/ЦПГВ та з ТЕ/ПГВ, в результаті чого утворилась заборгованість, яка за період з 01 травня 2018 року по 31 травня 2025 року складає 40 034,95 гривень, а саме: заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 21 054,56 гривень, за період з 01 листопада 2021 року заборгованість за послуги з постачання гарячої води у розмірі 16 350,74 гривень.
Зазначає, що за відповідачем з 01 листопада 2021 року обліковується заборгованість за абонентське обслуговування з послуг за постачання теплової енергії у розмірі 1 406,28 грн, заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг постачання гарячої води у розмірі 744,75 грн.
Крім того, позивач на підставі Договору про відступлення права вимоги від 11 жовтня 2018 року за № 602-18, укладеного з ПАТ «Київенерго», набув право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого постачання гарячої води у розмірі 16 283,06 гривень.
З посиланням на частину 2 статті 625 ЦК України та статтю 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" вказує, що із відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних, інфляційні втрати та пеню.
Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь КП Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 67 920,46 гривень, з яких:
· заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 16 283,06 грн;
· інфляційну складову боргу у розмірі 2 686,73 грн, три проценти річних у розмірі 650,44 грн;
· заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 21 054,56 гривень;
· інфляційну складову боргу у розмірі 3 474,00 гривень, три проценти річних у розмірі 841,08 грн;
· заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 363,47 грн;
· інфляційну складову боргу у розмірі 514,50 грн, три проценти річних у розмірі 139,11 грн, пеня у розмірі 169,26 грн;
· заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 16 350,74 грн;
· інфляційну складову боргу у розмірі 2 064,14 грн, три проценти річних у розмірі 479,63 грн, пеню у розмірі 583,56 грн;
· заборгованість із плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 406,28 грн;
· заборгованість із плати за абонентське обслуговування послуг із постачання гарячої води у розмірі 744,75 грн;
· заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 115,15 грн;
· судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 028,00 грн.
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» не надало належних та достатніх доказів того, що саме відповідач є єдиним належним споживачем житлово-комунальних послуг у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач не підтвердив правовий статус квартири, не встановив її власників або співвласників та не довів, що обов`язок зі сплати заборгованості покладається виключно на відповідача. При цьому, суд вказав, що із матеріалів справи убачається, що у квартирі зареєстровані й інші особи, які також можуть бути споживачами послуг та нести відповідальність за їх оплату.
Крім того, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними доказами розмір заборгованості саме відповідача за весь заявлений період, оскільки не врахував можливу солідарну чи часткову відповідальність інших зареєстрованих у квартирі осіб. Позов подано лише до одного зі споживачів без належного обґрунтування причин такого визначення кола відповідачів, що створює невизначеність щодо осіб, відповідальних за оплату комунальних послуг, та унеможливлює правильний розподіл боргу.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим рішенням, КП Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на помилковість висновків суду першої інстанції, порушення норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права.
Зазначає про порушення судом першої інстанції положень статті 64 ЖК України, статей 541, 543 ЦК України, вказавши, що у разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати обов`язку часткового або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Вказує, що згідно витягу з реєстру територіальної громади відповідач є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно є споживачем послуг за вказаною адресою. Доказів не споживання послуг за вказаною адресою матеріали справи не містять.
Посилається на порушення норм процесуального права, оскільки у цій справі не встановлено неналежність відповідача за позовом, а тому реєстрація разом із відповідачем інших осіб (співмешканців) не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за спожиті відповідачем житлово-комунальні послуги.
Вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, оскільки ця справа не визнавалась малозначною, ціна позову складає 67 920,46 гривень, що перевищує 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03 червня 2024 року №161/8822/19, від 26 червня 2019 року у справі №607/2759/16-ц, 
Мотивуючи наведеним, просить:
- рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити;
- стягнути судові витрати з відповідача;
- винести окрему ухвалу відносно судді Святошинського районного суду міста Києва Петренко Н.О., якою постановлено незаконне судове рішення.
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
Відзиву на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надходило.
5. Позиція учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
З даних витягу з реєстру територіальної громади м. Києва №132096174 від 09 червня 2025 року убачається, що з 27 жовтня 2000 року задекларованим місцем проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 значиться АДРЕСА_1 (а.с. 6).
На підтвердження факту надання послуг за адресою АДРЕСА_2 , позивачем надано копії корінців нарядів №108 від 19 жовтня 2018 року, №68 від 19 жовтня 2019 року, №67 від 06 квітня 2019 року, №657 від 25 жовтня 2019 року, №67 від 05 квітня 2020 року, №67 від 16 жовтня 2020 року, №66 від 06 квітня 2021 року, №1210, №789 від 20 жовтня 2022 року, №67 від 08 квітня 2023 року, №1237 від 16 жовтня 2023 року, №67 від 28 березня 2024 року, №1242 від 30 жовтня 2024 року, №1249 від 24 березня 2025 року (а.с. 27-41).
11 жовтня 2018 року між ПАТ "КИЇВЕНЕРГО" та КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" укладено Договір №602-18 про відступлення права вимоги (цесії). За пунктом 1.1 вказаного договору ПАТ "КИЇВЕНЕРГО" відступило право вимоги, а КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання з урахуванням оплат, що отримані ПАТ "КИЇВЕНЕРГО" до дати укладення цього договору (а.с. 42-43).
З даних додатку 2 до договору про відступлення права вимоги убачається, що до КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" перейшло право вимоги до ОСОБА_1 на суму 16 283,06 гривень (а.с.24).
З даних розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року по 31 травня 2025 року убачається, що за особовим рахунком № НОМЕР_1 обліковується заборгованість за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 21 054,56 гривень (а.с. 7-8).
З даних розрахунку заборгованості за послуги з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води за період з 01 листопада 2021 року по 31 травня 2025 року убачається, що за особовим рахунком № НОМЕР_1 обліковується заборгованість за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 363,47 гривень, за послуги з постачання гарячої води у розмірі 16 350,74 гривень (а.с. 9-10).
З даних розрахунку заборгованості плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії та гарячої води за період з 01 листопада 2021 року по 31 травня 2025 року убачається, що за особовим рахунком № НОМЕР_1 обліковується заборгованість із плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 406,28 гривень, із плати за абонентське обслуговування послуг із постачання гарячої води у розмірі 744,75 гривень (а.с. 11-12).
З даних розрахунку заборгованості внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01 березня 2020 року по 31 травня 2025 року убачається, що заборгованість із обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення становить 115,15 гривень (а.с. 13-14).
З даних розрахунку інфляційних втрат на трьох процентів річних заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води убачається, що на суму боргу 21 054,56 гривень позивачем нараховано 3 474,00 гривень інфляційних втрат та 841,08 гривень - три проценти річних (а.с. 19).
З даних розрахунку інфляційних втрат на трьох процентів річних заборгованості за послуги з теплової енергії убачається, що на суму боргу 363,47 гривень позивачем нараховано 514,50 гривень інфляційних втрат, 139,11 гривень - три проценти річних та 169,26 гривень - пеня (а.с. 20).
З даних розрахунку інфляційних втрат на трьох процентів річних заборгованості за послуги з гарячого водопостачання убачається, що на суму боргу 16 350,74 гривень позивачем нараховано 2 064,14 гривень інфляційних втрат, 479,63 гривень - три проценти річних та 583,56 гривень - пеня (а.с. 21).
З даних розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних заборгованості за послуги з постачання гарячої води, надані до 01 травня 2018 року убачається, що на суму 16 283,06 гривень позивачем нараховано 2 686,73 гривень та 650,44 гривень - три проценти річних (а.с. 23).
З даних довідки про обсяги споживання послуги з постачання теплової енергії/послуги з постачання гарячої води за показниками КВОТЕ (загальний ввід) убачається, що за період з 01 травня 2018 року по 31 травня 2025 року спожито 4 645,9387 Гкал (а.с. 25).
З даних довідки про обсяги споживання послуги з постачання теплової енергії / послуги з постачання гарячої води за показниками КВОТЕ (лічильник ХВ та ГВП) за період з 01 травня 2018 року по 31 травня 2025 року спожито 14 047,1283 м3 (а.с. 26).
Згідно даних інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи №133612829 від 07 липня 2025 року убачається, що задекларованим місцем проживання ОСОБА_1 з 27 жовтня 2000 року по теперішній час значиться АДРЕСА_1 (а.с. 58).
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Згідно частини 2 статті 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Положеннями частини 2 статті 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV споживач ? фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Згідно пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII унормовано, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Відповідно до частини 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV, частини 2 статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Аналіз наведених положень Закону дозволяє зробити висновок, що особа, яка проживає у квартирі де надаються комунальні послуги є споживачем таких послуг, а тому зобов`язана сплачувати фактично одержані послуги.
Відповідно до пункту 11 Правил №630 у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. Плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку води, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання у таких випадках: у разі відсутності засобів обліку води, встановлених у квартирі (будинку садибного типу); у разі несправності квартирних засобів обліку, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення; у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку за розрахунковий період з подальшим перерахунком відповідно до пункту 18 цих Правил.
Пунктом 13 Правил надання послуг з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №830 передбачено, що індивідуальний договір вважається укладеним зі споживачем, якщо протягом 30 днів з дня його опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема, надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині порушення норм процесуального права та розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Згідно частини 4 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно частини 1-2 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік" з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3028 гривень.
Із позовної заяви убачається, що позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості у розмірі 67 920,46 гривень.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
В ухвалі про відкриття провадження судом першої інстанції зазначено, що сума позовних вимог не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа є малозначною відповідно до частини 6 статті 19 ЦПК України.
Разом із тим, суд першої інстанції, посилаючись на пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України, не врахував чинну редакцію зазначеної норми та правові наслідки Рішення Конституційного Суду України №10-р(ІІ)/2023 від 22 листопада 2023 року, яким пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), із визначенням втрати ним чинності через шість місяців із дня ухвалення цього Рішення.
Колегія суддів зазначає, що ціна позову у даній справі становить 67 920,46 гривень, що станом на момент звернення до суду не перевищувало тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак справа підлягала розгляду у порядку спрощеного позовного провадження як малозначна (3028 гривень ? 30= 90 840 гривень).
Отже, незважаючи на посилання суду першої інстанції на пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України у редакції, яка втратила чинність, суд дійшов правильного висновку про можливість розгляду цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження.
Оскільки ціна позову у даній справі є меншою за встановлений законом розмір, а спір не належить до категорій справ, визначених частиною 4 статті 274 ЦПК України, які не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, не знайшли свого підтвердження.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині солідарної відповідальності, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Згідно частини 1 статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).
Згідно частини 4 статті 543 ЦК України виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями статті 544 ЦК України.
Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у житлі власника, адже така особа на рівні з власником користується усіма житлово-комунальними послугами.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем належності відповідача до кола осіб, відповідальних за оплату житлово-комунальних послуг, а також про неможливість стягнення заборгованості лише з одного із зареєстрованих у квартирі мешканців. Такий висновок не відповідає встановленим обставинам справи та наведеним вище нормам матеріального права.
Із матеріалів справи убачається, що відповідач ОСОБА_1 з 27 жовтня 2000 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади м. Києва. Будинок, у якому розташована квартира відповідача, підключений до мереж централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання, а КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» є виконавцем відповідних житлово-комунальних послуг. Факт надання послуг підтверджується наданими позивачем корінцями нарядів на підключення та відключення опалення, розрахунками заборгованості, довідками про обсяги споживання послуг та іншими письмовими доказами, які відповідачем не спростовані.
Колегія суддів враховує, що відповідно до частини 3 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати таких послуг. Отже, сам факт реєстрації інших осіб у квартирі не виключає права позивача звернутися із вимогою про стягнення усієї суми заборгованості до одного із солідарних боржників.
Відповідно до статей 541, 543 ЦК України кредитор у разі солідарного обов`язку боржників має право вимагати виконання зобов`язання частково або у повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Тому висновок суду першої інстанції про необхідність залучення до участі у справі всіх зареєстрованих у квартирі осіб фактично обмежує право кредитора на вибір способу захисту свого права.
Посилання суду першої інстанції на те, що позивач не довів правового статусу квартири та не встановив її власників або співвласників, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг закон пов`язує не лише із правом власності на житло, а також із фактом проживання та користування відповідними послугами. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач є зареєстрованим мешканцем квартири та споживачем житлово-комунальних послуг, доказів відмови від отримання послуг чи їх неналежного надання матеріали справи не містять.
Колегія суддів уважає помилковими висновки суду першої інстанції в частині недоведеності розміру заборгованості.
Так, на підтвердження розміру заявлених вимог позивачем надано розрахунки заборгованості, інфляційних втрат, трьох процентів річних, пені, плати за абонентське обслуговування та обслуговування вузлів комерційного обліку. Відповідач не подав доказів сплати заборгованості, контррозрахунку або заперечень щодо правильності нарахувань, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у позові з мотивів недоведеності розміру боргу.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги. Пеня не нараховується за умови наявності заборгованості держави за надані населенню пільги та житлові субсидії та/або наявності у споживача заборгованості з оплати праці, підтвердженої належним чином.
Оскільки відповідач належним чином не виконував обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг, позивачем правомірно нараховано інфляційні втрати та три проценти річних за період з 01 січня 2024 року по 31 травня 2025 року на суму простроченої заборгованості. Надані позивачем розрахунки відповідачем не спростовані, контррозрахунку матеріали справи не містять.
Разом з цим, колегія суддів враховує, що відповідно до статті 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" пеня нараховується у розмірі, встановленому у договорі. Проте матеріали справи не містять примірнику укладеного між сторонами договору, який передбачає нарахування пені за несвоєчасне виконання зобов`язання, відтак в цій частині вимоги позивача колегія суддів уважає необґрунтованими.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому відповідно до статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Щодо вимог апеляційної скарги в частині постановлення окремої ухвали відносно судді Святошинського районного суду міста Києва Петренко Н.О. колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до статті 385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Відповідно до частини 1 статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Відповідно до частини 10 статті 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №438/610/14-ц сформовано висновок, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу (частина перша статті 262 ЦПК України). Отже, постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.
У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі №761/32388/13-ц зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.
Доводи апеляційної скарги щодо постановлення окремої ухвали зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.
Разом з цим, сам по собі факт незгоди сторони із ухваленим судовим рішенням або наявність підстав для його скасування не свідчить про допущення суддею порушень, які б потребували реагування суду апеляційної інстанції шляхом постановлення окремої ухвали, а тому у задоволенні вимоги скаржника в цій частині слід відмовити.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Установлено, що за подачу позовної заяви позивачем сплачено 3 028,00 гривень судового збору, що підтверджується даними платіжної інструкції №38014 від 20 червня 2025 року (а.с. 5).
За подачу апеляційної скарги скаржником сплачено 4 542,00 гривень судового збору, що підтверджується даними платіжної інструкції №6331 від 24 жовтня 2025 року (а.с. 84).
Відтак сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню із відповідача на підставі статті 141 ЦПК України.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про постановлення окремої ухвали відмовити.

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 рокускасувати, ухвалити нове судове рішення, такого змісту.

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 67 167,64 гривень, що включає:
- заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 16 283,06 грн;
- інфляційну складову боргу у розмірі 2 686,73 грн, три проценти річних у розмірі 650,44 грн;
- заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 21 054,56 гривень;
- інфляційну складову боргу у розмірі 3 474,00 гривень, три проценти річних у розмірі 841,08 грн;
- заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 363,47 грн;
- інфляційну складову боргу у розмірі 514,50 грн, три проценти річних у розмірі 139,11 грн;
- заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 16 350,74 грн;
- інфляційну складову боргу у розмірі 2 064,14 грн, три проценти річних у розмірі 479,63 грн;
- заборгованість із плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 406,28 грн;
- заборгованість із плати за абонентське обслуговування послуг із постачання гарячої води у розмірі 744,75 грн;
- заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 115,15 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді першої інстанції, 3 028,00 гривень.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції, 4 542,00 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова