ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 травня 2026 року місто Київ
Справа № 755/6822/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6263/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Ткачуком Віталієм Валерійовичем, та ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Єрмаком Олегом Віталійовичем, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2025 року (ухвалено у складі судді Марфіної Н.В., повне рішення складено 08 грудня 2025 року)
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих сум аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини

ВСТАНОВИВ 

Короткий зміст позовних вимог 

22 квітня 2025 року позивач звернувся до суду із цим позовом, у якому просив стягнути з відповідачки безпідставно отримані аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 775 000 грн, а також стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 12 000 грн щомісячно, починаючи з дня подання позову і до повноліття дитини.
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що сторони у справі зареєстрували шлюб 10 вересня 1999 року, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 . 
З 08 січня 2023 року фактично шлюбні відносини були припинені, 17 січня 2024 року за рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано. За згодою сторін дитина ОСОБА_3 залишилась проживати з відповідачкою, у зв`язку із чим за домовленістю між сторонами відповідачка 12 червня 2023 року отримала від позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 840 000 грн за 14 років, із розрахунку по 5 000 гривень за кожен місяць до її повноліття та навчання у ВНЗ до 29 жовтня 2037 року, що підтверджується відповідною розпискою відповідачки. 
Водночас унаслідок аморальної поведінки відповідачки, позивач, для захисту прав своєї дитини вимушений був з 28 листопада 2024 року повернути дочку на постійне проживання до себе. Надалі, розпорядженням Дніпровської РДА у м. Києві № 162 від 21 березня 2025 року місце проживання ОСОБА_3 було визначено з батьком. У зв`язку із цим відповідачка безпідставно отримала на свою користь від позивача аліменти призначені для утримання дитини в розмірі 775 000 грн (за період з 28.11.2024 до 29.10.2037 з урахуванням 5 000 грн за кожен місяць). 
На момент подачі позову дитина перебуває повністю на утримання позивача. При цьому, позивач перебуває на пенсії (у 2021 році за станом здоров`я вимушений був залишити службу). Також на утриманні позивача, окрім неповнолітньої доньки, перебувають непрацездатні батьки (батьку 79 років, матері 75 років, у обох замінені кульшові суглоби, мати 4 роки вже з квартири не виходить, пересувається на милицях). 
Відповідачка участі в утриманні дитини брати не бажає, хоча має стабільний дохід від здачі в оренду нерухомості, а саме трьох належних їй квартир в м. Києві. Орієнтовний розмір щомісячного доходу відповідачки від здачі квартир в оренду перевищує 44 900 гривень. На утриманні відповідачка нікого не має. Окрім цього можливо має додаткові неофіційні доходи. З урахуванням того, що інформацію щодо передачі квартир в оренду доволі складно контролювати, а інші доходи відповідачка також отримує неофіційно, позивач вважав за необхідне просити суд про призначення аліментів у твердій грошовій сумі, у розмірі 12 000 гривень на місяць (орієнтовно 1/4 від коштів які отримує відповідачка від передачі в оренду квартир). Наведене буде цілком справедливим і таким що відповідає інтересам і сприятиме задоволенню поточних потреб та розвитку дитини. Наскільки позивачу відомо, відповідачка, найближчим часом, збирається, продати належну їй нерухомість і залишити територію України, що може значно ускладнити стягнення аліментів, свою доньку відповідачка в подальшому утримувати не планує, як і повертати безпідставно отримані аліменти.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 08 грудня 2025 року позов задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 7 990 гри, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 квітня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
В іншій частині позову - відмовив.
Стягнув з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Рішення в частині стягнення суми платежу в межах одного місяця допустив до негайного виконання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 

Не погодившись з таким рішенням у частині визначення розміру аліментів, представник ОСОБА_2 - адвокат Єрмак О.В. 25 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення змінити, зменшивши визначений розмір аліментів до 6 000 грн, та змінити мотиви відмови в задоволенні стягнення безпідставно набутих аліментів, відмовити в задоволенні позовних вимог в т.ч. за недоведеністю.
Також не погодившись з таким рішенням у частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення аліментів у розмірі 12 000 грн та безпідставно отриманих аліментів у розмірі 775 000 грн, представник ОСОБА_1 - адвокат Ткачук В.В. 06 січня 2026 року через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вирішити питання щодо повернення позивачу безпідставно стягнутого судового збору в розмірі 7 750 грн.

Позивач вважає, що суд безпідставно змусив його сплатити судовий збір за вимогу про стягнення 775 000 грн, оскільки ця вимога також пов`язана зі стягненням аліментів і кошти були передані саме на утримання дитини, тому позивач мав бути звільнений від сплати судового збору.
Щодо розміру аліментів зазначає, що суд не врахував реальний матеріальний стан відповідачки, яка є працездатною, не має інших осіб на утриманні, володіє кількома квартирами в м. Києві та отримує дохід від здачі нерухомості в оренду, а також приховує реальний рівень своїх доходів, що унеможливлює стягнення аліментів у частці від доходу й належить стягувати у твердій грошовій сумі.
Вказує, що суд врахував лише визнаний відповідачкою дохід від здачі однієї квартири в оренду на суму 28 000 грн на місяць, але не надав належної оцінки доказам щодо здачі в оренду інших квартир, які належать відповідачці.
Наголошує, що відповідачка фактично не бере участі в утриманні дитини, не надає коштів на її потреби, а дитина з 14 листопада 2024 року проживає з позивачем і перебуває на його повному утриманні.
Зазначає, що суд неправильно врахував раніше передані відповідачці 840 000 грн як аліменти наперед, оскільки фактично дозволив відповідачці виконувати свій обов`язок частково за рахунок коштів, які вона вже отримала від самого позивача на утримання дитини. За логікою суду виникає неспівмірний розподіл тягаря утримання дитини, за якого позивач, маючи пенсію 23 610 грн, має додатково витрачати кошти на дитину, тоді як відповідачка фактично користується раніше отриманими аліментами і не забезпечує дитину власним коштом.
Посилається на те, що суд визнав факт отримання відповідачкою 840 000 грн за розпискою від 12 червня 2023 року як аліментів на дитину, однак безпідставно відмовив у поверненні частини цих коштів. Правова підстава для перебування цих коштів у відповідачки відпала після зміни місця проживання дитини, оскільки дитина проживає з батьком, а відповідачка не використовує отримані кошти за цільовим призначенням - на утримання дитини, що свідчить про недобросовісність поведінки відповідачки.

Відповідачка вважає, що позивач не надав належного розрахунку витрат на дитину і не довів необхідності стягнення аліментів саме у розмірі 12 000 грн.
Зазначає, що дитина не має особливих потреб, які б обґрунтовували підвищений розмір аліментів, а витрати на навчання, лікування чи розвиток здібностей дитини можуть належати до додаткових витрат і мають сплачуватися окремо.
Стверджує, що вона визнавала можливість сплати аліментів у розмірі 6 000 грн, оскільки такий розмір, на її думку, відповідає реальним потребам дитини та її матеріальному становищу. Водночас висновки суду про можливість стягнення з неї аліментів у розмірі 7 990 грн ґрунтуються на припущеннях, оскільки суд не мав достатніх доказів фактичних витрат позивача на дитину.
Щодо розписки відповідачка заперечує факт отримання від позивача коштів у розмірі 840 000 грн, оскільки така розписка була написана не у зв`язку з реальною передачею грошей, а як умова позасудового врегулювання майнових питань між подружжям, оскільки того самого дня, коли була написана розписка, сторони уклали договір про поділ спільного майна подружжя. Окрім цього, позивач не довів походження коштів, які він нібито передав за розпискою, оскільки на момент складання розписки сторони перебували у шлюбі, доходи позивача, зокрема заробітна плата, пенсія чи інші доходи, презюмуються спільною сумісною власністю подружжя. Сам факт написання розписки між подружжям не є достатнім доказом реальної передачі коштів, особливо за відсутності доказів походження цих коштів як особистої власності позивача. Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, у зв`язку із чим належить змінити мотиви відмови в задоволенні такої вимоги, зазначивши, що у стягненні цих коштів слід відмовити, зокрема, через недоведеність факту їх отримання та недоведеність наявності у позивача особистих коштів.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи 

Сторони правом подачу відзиву на апеляційну скаргу іншої сторони не скористалися.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Ткачук В.В. апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, просили її задовольнити з підстав, викладених у ній.
Відповідач та її представник - адвокат Єрмак О.В. у судове засідання не з`явилися, представник відповідача 11 травня 2026 року подав суду клопотання про відкладення розгляду справи через хворобу відповідача, що виявлена ввечері 08 травня 2026 року, водночас доказів таких обставин не надав, а також не повідомив суду причини своєї неявки як представника відповідача.
У постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 Верховний Суд зробив висновок, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті. 
Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
З урахуванням викладено, положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України та позиції сторони позивача, яка не заперечувала проти розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явилися, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності сторони відповідача, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, проте в судове засідання не з`явилися без поважних причин.

Фактичні обставини справи, встановлені судом 

Суд першої інстанції вважав встановленим, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.09.1999 року, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.01.2024 року у справі №754/7366/23 (а.с. 13-14).
Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (з.б.а.с. 15).
Згідно Акту обстеження умов проживання від 28.11.2024 року, в кв. АДРЕСА_1 проживають батько - ОСОБА_1 та донька ОСОБА_3 , умови проживання задовільні (а.с. 4).
Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №162 від 21.03.2025 року, визначене місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 (а.с. 15).
За змістом наявної в матеріалах справи розписки відповідачки від 12.06.2023 року: «Я, ОСОБА_2 , отримала від ОСОБА_1 гроші в сумі 840000,00 грн., аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розрахунку по 5000,00 грн. за кожний місяць до її повноліття (до ІНФОРМАЦІЯ_3 або/чи на момент її навчання у ВУЗі (до 29.10.2037 р.). Гроші отримала в повному обсязі. Матеріальних претензій не має. З позовом до суду про стягнення аліментів на дитину, звертатись не буду. Розписка складена за адресою: м. Київ, вул. Шолом-Алейхема, 5, оф. 147» (з.б.а.с. 14).
Згідно договору про поділ спільного майна подружжя від 12.06.2023 року, позивач ОСОБА_1 отримав в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_1 та транспортний засіб Пежо 2012 року випуску, а відповідачка ОСОБА_2 отримала в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_2 і квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 34-36).
Згідно договору дарування частини квартири від 09.10.2023 року, позивач подарував відповідачці частину квартири АДРЕСА_4 (а.с. 47-48).
За змістом інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2025 року, відповідачка має у власності: квартиру АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_5 (а.с. а4-5).
Відповідачка стверджує, що квартира по АДРЕСА_6 нею продана, однак доказів продажу матеріали справи не містять.
За наявними в матеріалах справи договорами оренди, відповідачка у період 27.07.2021 року - 26.07.2022 року здавала в оренду квартиру по АДРЕСА_7 за ціною 970 дол. США на місяць, а протягом 6 місяців з 10.05.2023 року зазначена квартира здавалась за ціною 750 дол. США на місяць. Крім того, у період 08.12.2021 року - 08.12.2022 року відповідачка здавала в оренду кв. АДРЕСА_2 за ціною 14000,00 грн. на місяць (а.с. 7-12).
На підтвердження своїх позовних вимог, стороною позивача долучено до матеріалів справи оголошення про здачу в оренду квартири на АДРЕСА_8 за ціною 16500,00 грн. (а.с. 74-76).
Убачається, що своїм листом від 29.11.2024 року на адресу позивача Деснянське управління поліції повідомляло, що звернення позивача від 15.11.2024 року розглянуто, в ході відпрацювання звернення відносно гр. ОСОБА_2 були прийняті міри згідно чинного законодавства України та проведено профілактично-роз`яснювальну роботу (а.с. 47).
18.12.2024 року між позивачем та Дніпровським районним в місті Києві центром соціальних служб був укладений договір про надання соціальних послуг щодо соціального супроводу сімей/осіб, які перебувають у складних життєвих обставинах. Отримувачем соціальних послуг значиться - позивач ОСОБА_1 (а.с. 50-52).
Із матеріалів справи вибачається, що 22 травня 2023 року відносно відповідачки ОСОБА_2 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно її чоловіка ОСОБА_1 (позивача у справі). Висловлювалась нецензурною лайкою, кричала, погрожувала фізичною розправою. (а.с. 52-53).
Разом з цим, за даними ЄДРСР судом встановлено, що постановою Деснянського районного суду м. Києва від 08.08.2023 року у справі №754/8452/23, справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1732 КУпАП, закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Також в матеріалах справи міститься протокол про адміністративне правопорушення від 18.05.2023 року складений відносно позивачки за ч. 1 ст. 1732 КУпАП, однак ні матеріали справи, ні дані ЄДРСР не містять інформації про результати розгляду відповідного протоколу.
При цьому, суд зазначає, що вказані вище події відбулись до написання відповідачкою розписки від 12.06.2023 року про отримання коштів як аліментів на утримання дитини.
За змістом довідки Деснянського УП ГУНП в м. Києві від 28.11.2024 року, перевіркою встановлено, що 15.11.2024 року до поліції надійшло звернення ОСОБА_1 , який повідомив, що за адресою: АДРЕСА_3 , колишня дружина ОСОБА_2 привела додому на ночівлю неповнолітнього хлопця близько 16 років та залишила в кімнаті з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через що дитина була налякана. В ході відпрацювання звернення, опитана ОСОБА_2 повідомила, що неповнолітній не мав де переночувати, тому, щоб допомогти запропонувала залишитись в неї вдома. Наміру злякати доньку не мала. Свою провину визнала та зобов`язалась більше не допускати подібних випадків. Відносно останньої було складено протокол за ч. 1 ст. 184 КУпАП та проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду (а.с. 55).
Згідно письмових пояснень малолітньої ОСОБА_3 від 14.11.2024 року, що були відібрані Деснянським УП ГУНП України в м. Києві, дівчинка пояснила, що в ніч з 13 на 14.11.2024 року її мати вживала алкогольні напої та привела додому невідомого чоловіка, і дівчинці це не подобалось. Зранку 14.11.2025 року дівчинка пішла до школи і зі школи зателефонувала своєму татові, поросила щоб він забрав її до себе. На час надання пояснень дівчинка проживати з мамою не хоче, мати не працює та часто вживає алкогольні напої (а.с. 56).
Разом з цим, постановою Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2024 року у справі №754/17374/24, закрите провадження у справі відносно ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) за ч. 1 ст. 184 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а.с. 64).
За змістом довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин від 04.12.2024 року, у ОСОБА_2 відсутні психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказання для визначення місця проживання неповнолітньої дитини (а.с. 63).
Згідно довідки КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» від 02.12.2024 року, ОСОБА_2 в амбулаторному відділенні КНП «МЗНПД» під наглядом лікаря-психіатра не перебуває (з.б.а.с. 63).
За змістом характеристики від 26.11.2024 року за підписом директора Школи І-ІІІ ступенів №190 Деснянського району м. Києва, ОСОБА_3 навчається в школі з 01.09.2024 року. За період навчання зарекомендувала себе як спокійна, дисциплінована учениця. У ОСОБА_3 на середньому рівні сформовані уміння та навички, необхідні для засвоєння навчальної програми базової школи. Навчально-пізнавальна мотивація розвинена на середньому рівні. Підтримує дружні стосунки з учнями. Батьки розлучені. Мати, ОСОБА_2 , цікавиться навчанням дитини, відвідувала онлайн батьківські збори, неодноразово приходила до школи, співпрацює з вчителями. До школи дитина була зарахована за заявою матері. Рідний батько, ОСОБА_1 , за період навчання декілька разів телефонував в приймальню закладу освіти, жодного разу до школи не з`являвся, відповідно і не був присутнім на онлайн батьківських зборах, і не був знайомим з класним керівником, дитину до школи не приводив і не забирав, з вчителями не спілкувався. 14.11.2024 року зустрів дитину зі школи після ГПД, при цьому ніхто з працівників не був попереджений про те, що дитину забере тато. Ввечері цього ж дня перший раз зателефонував класному керівнику, а на наступний день прийшов до школи. Вероніка прийшла до школи - 20.11.2024 року і відвідує по теперішній час (з.б.а.с. 64).

Позиція суду апеляційної інстанції 

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення позивача та його представника, переглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення зміні чи скасуванню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права 

Згідно з приписами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на таке.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 
4) інші обставини, що мають істотне значення. 
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Статтею 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
Відповідно до положень ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Аналіз ч. 1 ст. 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18, від 07 вересня 2022 року у справі № 677/876/21).
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.
ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.
З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття законного судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Положеннями статті 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив із того, що:
- врахувавши всі встановлені обставини, керуючись принципом якнайкращого забезпечення інтересів дитини та враховуючи рівність обов`язків батьків щодо утримання дитини, розмір аліментів має бути встановлений на рівні 2,5 розміри прожитого мінімуму для дитини відповідного віку, що дорівнює 7 990 грн;
- позивач не посилався на наявність будь-яких вад здоров`я дитини, матеріального стану самої дитини не визначено, конкретного розрахунку щомісячних витрат позивача на дитину суду не надано;
- позивач є пенсіонером за вислугою років, доказів про його незадовільний стан здоров`я, який не дозволяє йому працювати для отримання додаткового доходу, матеріали справи не містять;
- позивач є власником однієї квартири у м. Києві та автомобіля і в судовому засіданні зазначив, що його пенсія становить 23 610,00 грн. Будь-яких належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів про те, що на утриманні позивача перебувають його батьки, матеріали справи не містять;
- відповідачка є працездатною особою, на наявність у платниці аліментів незадовільного стану здоров`я, що не дозволяє їй працювати та отримувати дохід для надання утримання своїй малолітній доньці, сторона відповідача не посилалась;
- у судовому засіданні відповідачка зазначила, що отримує дохід від здачі в оренду квартири, що розташована на АДРЕСА_7 у розмірі 28 000 грн щомісячно;
- на наявність у відповідачки інших дітей, непрацездатних чоловіка, батьків, дочки, сина сторона відповідача в судовому засіданні не посилалась. При цьому, із матеріалів справи убачається, що відповідачка є власницею чотирьох квартир у м. Києві, що вказує на більш ніж задовільний матеріальний стан платника аліментів;
- визначений судом розмір аліментів є помірним для платника аліментів, адже навіть за визнаною позивачкою сумою доходу в розмірі 28 000,00 грн, частина становить 7 000 грн, а з урахування наявності у відповідачки й іншого нерухомого майна, сплата аліментів в сумі 7 990 грн є співмірною з її матеріальним станом та іншими встановленими судом обставинами щодо працездатності відповідачки, задовільного стану здоров`я платника аліментів та відсутності на утриманні відповідачки інших осіб, яких вона за законом має утримувати;
- з урахуванням встановлених судом обставин, позивач маючи рівний обов`язок з матір`ю щодо утримання дитини, має можливість забезпечити доньку таким самим утриманням (7 990 грн), адже ним вже сплачені кошти на утримання дитини з розрахунку 5 000 грн до її повноліття, тож 2 990 грн додаткових його витрат на дитину щомісячно, з урахуванням заявленого ним в судовому засіданні розміру доходу, відповідає його матеріальному стану і таким чином забезпечується рівність обов`язку батьків з утримання дитини;
- об`єктивно дитина, яка забезпечена утриманням у розмірі 5 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, який складається з рівних частин участі обох батьків (які за встановлених судом обставин можуть забезпечити відповідний рівень утримання), є такою, що має належний рівень життя для фізичного, розумового, духовного, морального, соціального і гармонійного розвитку;
- стосовно вимог позивача про стягнення з відповідачки на його користь безпідставно отриманих сум аліментів у розмірі 775 000 грн, суд дійшов висновку, що такі вимоги не підлягають до задоволення;
- посилання сторони відповідача на те, що відповідачка не отримувала грошових коштів за розпискою від 12 червня 2023 року суд відхиляє, адже відповідачка не заперечує дійсного факту написання нею цієї розписки, а доказів в розумінні ст. 76 ЦПК України, які б відповідали критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності, і вказували на факт відсутності отримання відповідачкою коштів від позивача за зазначеною розпискою, стороною відповідача суду не надано. Відповідачем не спростовано зазначеного у розписці факту отримання від позивача коштів в сумі 840 000 грн, як аліментів на утримання спільної малолітньої доньки сторін;
- згідно зі ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню зокрема безпідставно набуті аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Сторона позивача не посилалась на наявність будь-якої рахункової помилки при здійсненні оплати, але убачає недобросовісність з боку набувача (відповідачки);
- у цій справі стороною позивача не доведено факту недобросовісності відповідачки під час отримання нею суми аліментів від позивача, адже убачається, що сторони після припинення шлюбно-сімейних відносин дійшли обопільної згоди про те, що дитина проживатиме разом з матір`ю і відповідно батько шляхом здійснення авансового платежу сплатив аліменти наперед до повноліття дитини. Деякий час після здійснення оплати дівчинка дійсно проживала з матір`ю і відсутні будь-які докази про те, що відповідачка під час отримання коштів діяла недобросовісно знаючи наперед, що донька не буде проживати із нею та місце проживання дитини буде визначне разом з батьком. Зміна дитиною місця проживання і її подальше проживання з батьком не може бути визнано судом наслідком невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, оскільки постановою Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2024 у справі №754/17374/24 закрите провадження у справі відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 184 КУпАП щодо подій, які відбулись в ніч з 13 на 14 листопада 2024 року, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, відсутні правові підстави для стягнення їх з відповідачки на користь позивача як безпідставно набутих;
- суд встановивши, що оплату аліментів на користь відповідачки позивач здійснив добровільно, за відсутності рахункової помилки та факту недобросовісності при цьому набувача, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення безпідставно отриманих сум аліментів в розмірі 775 000 грн не підлягають до задоволення;
- разом з цим, суд зазначає, що згідно зі ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, всі кошти, які були передані позивачем відповідачці згідно з розпискою від 12 червня 2023 року, відповідачка має витрачати виключно за їх цільовим призначенням в інтересах доньки з розрахунку 5 000 грн на місяць;
- статтею 186 СК України передбачено, що контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. Таким чином, убачається, що відповідачка зобов`язана витрачати отримані від позивача кошти виключно в інтересах дитини, а позивач має право на звернення до органу опіки та піклування для здійснення зазначеним органом контролю за цільовим витрачанням сплачених позивачем аліментів на утримання дитини.
Колегія суддів повністю погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають установленим обставинам справи, зроблені у відповідності до норм матеріального права та з дотримання норм процесуального права враховуючи таке.
При цьому колегія суддів ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (п. 30 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року).

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно визначив розмір аліментів у сумі 7 990 грн, а не 12 000 грн, колегія суддів відхиляє враховуючи таке.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що при визначенні розміру аліментів необхідно враховувати не лише матеріальний стан платника аліментів, а й реальні потреби дитини, матеріальне становище обох батьків, наявність або відсутність інших утриманців, майновий стан сторін та інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Позивач дійсно довів, що дитина проживає разом із ним, а місце її проживання визначено з батьком. Разом з тим, заявляючи вимогу про стягнення аліментів у розмірі 12 000 грн щомісячно, позивач не надав належного та достатнього розрахунку щомісячних витрат на дитину саме в такому розмірі, не довів наявності у дитини особливих потреб, стану здоров`я чи інших обставин, які б об`єктивно зумовлювали необхідність визначення аліментів у заявленій сумі.
Посилання позивача на те, що відповідачка володіє кількома квартирами та може отримувати дохід від їх здачі в оренду, були враховані судом першої інстанції. Саме наявність у відповідачки нерухомого майна, її працездатність, відсутність інших утриманців та визнаний нею дохід від оренди квартири в сумі 28 000 грн щомісячно стали підставою для визначення розміру аліментів у сумі, більшій за розмір, який визнавала відповідачка.
Водночас твердження позивача про отримання відповідачкою доходу саме в розмірі, який дає підстави для стягнення 12 000 грн щомісячно, не підтверджене належними доказами. Надані договори оренди стосуються попередніх періодів, а оголошення про здачу квартири в оренду саме по собі не підтверджує факту укладення договору оренди, фактичного отримання відповідачкою відповідного доходу та його сталого розміру. Тому висновок суду про часткове задоволення вимоги про стягнення аліментів є обґрунтованим і відповідає балансу інтересів дитини та обох батьків.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що визначений судом розмір аліментів є завищеним та має бути зменшений до 6 000 грн, оскільки із рішення суду вбачається врахування ним майнового стану відповідачки, зокрема наявність у власності кількох квартир у м. Києві, відсутність доказів незадовільного стану здоров`я, працездатність та відсутність інших осіб, яких вона зобов`язана утримувати.
Такі обставини в сукупності свідчать про можливість відповідачки сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.
Посилання відповідачки на те, що дитина не має особливих потреб, не спростовує правильності висновків суду, оскільки обов`язок батьків щодо утримання дитини не зводиться лише до забезпечення мінімальних потреб. Визначений судом розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для гармонійного розвитку дитини, а не лише для покриття мінімального прожиткового рівня. Водночас сума 7 990 грн щомісячно, з урахуванням віку дитини, вартості харчування, одягу, навчання, побутових потреб, розвитку та загального рівня цін, не є очевидно надмірною.
Доводи відповідачки про те, що витрати на навчання, лікування чи розвиток дитини можуть бути предметом окремого позову про стягнення додаткових витрат, не свідчать про незаконність рішення суду першої інстанції, оскільки суд не стягував із відповідачки додаткові витрати на дитину, а визначив розмір щомісячного утримання, виходячи з установлених обставин справи, принципу рівності обов`язків батьків та найкращих інтересів дитини.
З урахуванням викладеного, доводи обох апеляційних скарг у частині визначення розміру аліментів фактично зводяться до незгоди кожної зі сторін із наданою судом оцінкою доказів та бажання встановити інший розмір аліментів - 12 000 грн за позицією позивача або 6 000 грн за позицією відповідачки. Разом із цим, такі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять переконливих аргументів щодо неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідачки 775 000 грн як безпідставно отриманих аліментів з огляду на таке.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідачка власноруч склала розписку від 12 червня 2023 року, у якій зазначила про отримання від позивача 840 000 грн як аліментів на утримання дитини. Сам факт написання цієї розписки відповідачкою не заперечувався, а її пояснення про те, що кошти фактично не передавалися, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Доводи відповідачки про те, що розписка була складена в день укладення договору про поділ спільного майна подружжя та була пов`язана з домовленостями сторін щодо майнового врегулювання, не спростовують змісту самої розписки, у якій прямо зазначено про отримання коштів саме як аліментів на утримання дитини. Наявність договору про поділ майна подружжя, укладеного того самого дня, не є беззаперечним доказом того, що грошові кошти за розпискою не передавалися.
Не є підставою для зміни мотивів рішення і посилання відповідачки на те, що позивач не довів походження коштів як його особистої приватної власності, оскільки предметом спору у цій частині не є вирішення питання про правовий режим майна подружжя чи поділ спільної сумісної власності. У цій справ заявлена вимога про повернення коштів, які сам позивач визначив як аліменти, передані на утримання дитини, водночас за наявності письмової розписки про отримання відповідачкою цих коштів суд першої інстанції обґрунтовано відхилив її заперечення про фактичне неотримання коштів.
Разом із цим суд правильно зазначив, що навіть установлення факту передачі відповідачці коштів як аліментів не є безумовною підставою для їх повернення позивачу, оскільки за змістом ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, а той із батьків, на ім`я якого вони виплачуються, розпоряджається ними виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, такі кошти за своєю правовою природою призначені не для збагачення того з батьків, хто їх отримав, а для забезпечення потреб дитини.
Водночас п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України передбачає, що аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, не підлягають поверненню, якщо їх виплата проведена добровільно, за відсутності рахункової помилки з боку платника і недобросовісності з боку набувача.
Позивач не посилався на наявність рахункової помилки при передачі відповідачці коштів. Навпаки, зі змісту його пояснень та самої розписки вбачається, що передання коштів здійснювалося добровільно, за домовленістю сторін, у зв`язку з тим, що на той час дитина мала проживати разом із матір`ю.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів недобросовісності відповідачки саме на момент отримання коштів, оскільки станом на час складення розписки дитина залишалася проживати з матір`ю, а тому передання коштів на її утримання відповідало тодішнім домовленостям сторін та фактичним обставинам. Водночас сам факт подальшої зміни місця проживання дитини автоматично не свідчить про те, що відповідачка із самого початку діяла недобросовісно, знала або повинна була знати, що дитина у подальшому проживатиме з батьком.
Так, Верховний Суд у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 677/876/21 дійшов висновку про відсутність недобросовісності навіть матері, яка достовірна знала, що платник аліментів не був біологічним батьком дитини, але при цьому отримувала й витрачала кошти в інтересах дитини.
Посилання позивача на те, що зміна місця проживання дитини була зумовлена поведінкою відповідачки, не спростовує цього висновку. Суд першої інстанції належним чином врахував наявні у справі матеріали щодо подій листопада 2024 року, однак також обґрунтовано взяв до уваги постанову Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024 року, якою провадження щодо відповідачки за частиною першою статті 184 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Твердження позивача про те, що відповідачка після зміни місця проживання дитини не використовує отримані кошти за цільовим призначенням, саме по собі не є підставою для стягнення цих коштів на користь позивача як безпідставно набутих. Закон передбачає спеціальний механізм контролю за цільовим витрачанням аліментів, визначений ст. 186 СК України, зокрема шляхом звернення до органу опіки та піклування. Отже, можливі сумніви позивача щодо цільового використання аліментів не змінюють правової природи цих коштів і не доводять наявності підстав для їх повернення саме позивачу.
Колегія суддів звертає увагу й на те, що позивач просить стягнути спірні кошти на свою користь, хоча сам обґрунтовує їхній цільовий характер як аліментів на дитину. За таких обставин задоволення цієї вимоги фактично означало б повернення платнику коштів, які були передані на утримання дитини та відповідно до закону є власністю дитини, що не узгоджується із положеннями ст. 179 СК України та принципом якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вимоги про стягнення 775 000 грн, оскільки позивач не довів наявності рахункової помилки чи недобросовісності відповідачки при отриманні таких коштів.
Залишаючи в цій частині рішення без змін, суд виходить з того, що за наданими суду доказами відсутні підстави вважати, що якщо дитина буде проживати з позивачем до повноліття, то відповідачка не буде виконувати свого обов`язку та витрачати раніше отримані кошти виключно на дитину. Такі витрати можуть бути проконтрольовані і в разі, використання коштів дитини, отриманих наперед не на її інтереси, батько не позбавлений права звернутись до суду з позовом в інтересах дитини про стягнення на користь дитини, отриманих відповідачкою коштів в сумі 775 000 грн.
Не підлягають задоволенню і доводи апеляційної скарги відповідачки про необхідність зміни мотивувальної частини рішення в цій частині та відмови у стягненні коштів, зокрема, з підстав недоведеності самого факту їх отримання, оскільки суд першої інстанції в цій частині надав належну оцінку розписці від 12 червня 2023 року, поясненням сторін, договору про поділ майна подружжя та іншим матеріалам справи, зокрема обґрунтовано дійшов висновку про те, що відповідачка не спростувала зазначений у розписці факт отримання нею 840 000 грн. в якості аліментів за 14 років з розрахунку по 5 000 грн. щомісяця. 
Водночас відмова у поверненні цих коштів ґрунтується не на недоведеності факту їх передачі, а на відсутності правових підстав для повернення добровільно сплачених аліментів за відсутності рахункової помилки та недобросовісності набувача, що відповідає установленим обставинам справи та правильно визначає правову природу спірних правовідносин, а тому підстав для зміни мотивів рішення у спосіб, запропонований відповідачкою, колегія суддів не вбачає.
Доводи апеляційної скарги про те, що за результатами розгляду справи, не повернувши позивачу кошти сплачені наперед, відповідачка буде сплачувати аліменти з раніше отриманих коштів від позивача, колегія суддів не приймає, оскільки позивач в даній справі має право вимагати звіту від відповідача про витрачання нею раніше отриманих коштів виключно на дитину. Крім того, стягнуті за даним рішенням аліменти з відповідачки мають сплачуватись нею на дитину додатково з її власних коштів . Тобто щомісяця відповідачка має витрачати на дитину 5 000 грн., що отримала наперед (має обов`язок звітувати про витрату таких коштів на дитину, а позивач право вимагати звіту про такі витрати) і додатково 7990 грн. в якості стягнутих з неї аліментів на користь позивача з яким проживає дитина (позивач за даним позовом також має звітувати про витрату ним, отриманих в якості аліментів коштів, а відповідач в даній справі має право контролювати витрату позивачем отриманих від неї аліментів)
Доводи апеляційної скарги позивача щодо безпідставності сплати ним судового збору за вимогу про стягнення 775 000 грн також є необґрунтованими, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
З огляду на викладене, позивач дійсно звільнений від сплати судового збору в частині вимог про стягнення аліментів на утримання дитини. Водночас така пільга не поширюється на вимогу майнового характеру про стягнення 775 000 грн як безпідставно отриманих коштів, незалежно від того, що позивач пов`язує ці кошти з попередньою сплатою аліментів.
Заявлена позивачем вимога про стягнення 775 000 грн за своєю процесуальною природою не є вимогою про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, зміну способу їх стягнення, індексацію чи оплату додаткових витрат на дитину. Це самостійна майнова вимога про повернення коштів, яку позивач обґрунтовував положеннями про безпідставне набуття майна та припинення підстави для перебування коштів у відповідачки.
Саме по собі посилання позивача на те, що безпідставно отриманими є кошти, які були сплачені як аліменти, не змінює характеру заявленої вимоги та не поширює на неї пільгу, передбачену п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому відсутні підстави для висновку про безпідставність сплати позивачем судового збору за подання відповідної майнової вимоги та для вирішення питання про його повернення.
Інші доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом першої інстанції обставин, яким суд надав належну правову оцінку. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, належним чином оцінив надані сторонами докази, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, та не допустив порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування або зміни рішення. 
Судові витрати 
Оскільки апеляційні скарги залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для зміни розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 259, 263, 268, 367, 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Ткачуком Віталієм Валерійовичем, та ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Єрмаком Олегом Віталійовичем, - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 15травня 2026 року.
Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова