Справа № 127/9468/26 
Провадження № 33/801/570/2026
Категорія: 149 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач: Медвецький С. К.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2026 року	м. Вінниця	

Суддя Вінницького апеляційного суду Медвецький С. К., за участю секретаря судового засідання Агеєвої Г. В., розглянув апеляційну скаргу адвоката Брижатого Д. С. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП,

у с т а н о в и в:

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2026 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двох тисяч чотириста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800, 00 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк п`ять років, без оплатного вилучення транспортного засобу.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 665,60 грн.
ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що 18 березня 2026 року о 21:30 год по вул. Батозька, 8 у м. Вінниці він керував транспортним засобом «AUDI А4, державний номерний знак НОМЕР_1 , будучи особою, яка не має права керування транспортним засобом, чим порушив п. 2.1. (а) Правил дорожнього руху України. 
Зазначені дії ОСОБА_2 вчинив повторно протягом року.
Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що вина ОСОБА_1 у вчиненні указаного адміністративного правопорушення доведена повністю належними та допустимим доказами. 
Не погоджуючись з указаною постановою суду першої інстанції, адвокат Брижатий Д. С. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
суд першої інстанції не урахував істотні порушення процесуальних прав неповнолітнього під час складання протоколу про адміністративне правопорушення;
працівниками поліції проведено опитування ОСОБА_1 без участі його законних представників, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 33 Закону України «Про Національну поліцію»;
протокол про адміністративне правопорушення складено щодо неповнолітньої особи без участі батьків чи інших законних представників, що порушує вимоги ст. 270 КУпАП та право на захист;
матеріали справи не містять належних та допустимих доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом;
суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного з`ясування обставин справи, а висновки про винуватість ОСОБА_1 ґрунтуються на припущеннях.
Крім цього, в апеляційній скарзі порушується питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2026 року, обґрунтоване тим, що первинна апеляційна скарга була подана у встановлений законом строк, проте повернута судом через ненадання документів на підтвердження повноважень захисника. Після усунення указаних недоліків апеляційну скаргу подано повторно.
Перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні цього строку відмовлено.
Згідно зі статтею 289 КУпАП у разі пропуску строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено.
Право на апеляційне оскарження судових рішень в контексті положень частин 1, 2 статті 55, пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду.
Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Доступність права на оскарження у зв`язку із пропуском встановленого строку неодноразово була предметом розгляду ЄСПЛ. Так, у своєму рішенні у справі «Скорик проти України» Суд зазначив, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені Конвенцією. Так, повинні враховуватися особливості провадження, що розглядається, у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них. У справі «Зубак проти Хорватії» ЄСПЛ, розглядаючи загальні принципи щодо доступу до судів вищої інстанції та обмеження ratione valoris (компетенція з огляду на цінність), зробив висновок, що стаття 6 Конвенції не зобов`язує Договірні держави створювати апеляційні чи касаційні суди, проте якщо такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6, наприклад, у тій частині, в якій вона гарантує учасникам судового процесу ефективне право на доступ до суду.
Таким чином, ЄСПЛ роз`яснив, що положення ст. 6 Конвенції, включаючи право на доступ до суду, поширюються також на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення, якщо таке право передбачено національним законодавством. Відповідно, поновлення пропущеного строку на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення є механізмом забезпечення певної гнучкості та пропорційності при вирішенні питання про допуск скаржника до апеляційного чи касаційного судів.
З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, зазвичай, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа «Мушта проти України»); 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справи «Рябих проти Росії», «Устименко проти України»); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справи «Безруков проти росії», «Брумареску проти Румунії»).
Одним із визначальних критеріїв для прийняття судом рішення про поновлення чи непоновлення строку є досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, з обов`язковим врахуванням того, що одним з основних елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності. При цьому, дотримання строків однаковою мірою стосується всіх учасників судового спору, які мають абсолютне право на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Установлено, що постанову Вінницького міського суду Вінницької області винесено 22 квітня 2026 року.
Вперше апеляційну скаргу на указану постанову адвокат Брижатий Д. С. в інтересах ОСОБА_1 подав 01 травня 2026 року, тобто в межах строку, встановленого ч. 2 ст. 294 КУпАП.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2026 року указану апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала, у зв`язку з тим, що до апеляційної скарги не було додано документів, які підтверджують повноваження адвоката на представництво інтересів ОСОБА_1 
13 травня 2026 року адвокат Брижатий Д. С. повторно звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Ураховуючи, що первинну апеляційну скаргу було подано у встановлений законом строк для оскарження, а її повернення відбулося з формальних підстав, які були усунуті стороною захисту без невиправданих зволікань, апеляційний суд вважає причини пропуску строку на апеляційне оскарження поважними.
Отже, строк на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2026 року пропущений з поважних причин та підлягає поновленню.
Проаналізувавши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи і дослідивши обставини справи, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Згідно зі статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення в першу чергу зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, а також чи винна дана особа в його вчиненні і чи підлягає вона адміністративній відповідальності, і лише після цього вирішувати питання про можливість накладення адміністративного стягнення.
Положеннями частини 7 статті 294 КУпАП передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Установлено, що 18 березня 2026 року о 21:30 год по вул. Батозька, 8 в м. Вінниці, ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «AUDI А4, державний номерний знак НОМЕР_1 , будучи особою, яка не має права керування транспортним засобом.
Відповідно до пункту 2.1 «а» Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Згідно з ч. 9 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. 
Частиною п`ятою статті 126 КУпАП встановлено відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП та застосовано до нього захід впливу у виді попередження.
Відомостей про те, що указана постанова від 15 жовтня 2025 року скасована матеріали справи не містять.
Керування транспортним засобом особою, яка не має права на керування транспортним засобом, вчинене повторно після накладення адміністративного стягнення, віднесене до грубих порушень правил безпеки руху, які вчинені навмисно і свідчать про підвищену суспільну шкідливість у зв`язку з чим і передбачена сувора відповідальність в порівнянні з іншими правопорушеннями.
Отже, судом першої інстанції дії ОСОБА_1 вірно кваліфіковані за ч. 5 ст. 126 КУпАП, як повторне протягом року керування транспортним засобом особою, яка не має права керування транспортними засобами.
Під час перевірки апеляційним судом матеріалів справи істотних порушень допущених при їх складанні не встановлено. 
Протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 126 КУпАП містить усі необхідні відомості, передбачені ст. 256 КУпАП та Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, та є належним і допустимим доказом.
Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Наявний у матеріалах справи відеозапис з нагрудної камери працівника поліції досліджено апеляційним судом та встановлено, що на автозаправці поліцейські підійшли до ОСОБА_1 повідомивши йому, що їхали за ним, бачили, що він керував транспортним засобом. 
Указаного ОСОБА_1 не заперечив та пояснив, зокрема: 21:27:04 «позавчора взяв машину на перепродаж; це не щасливе місце, мені тут вже виписували штраф»; 21:27:52 «ну якби я міг, то здав би на права; вже чекаю 18 років, щоб нормально їздити».
Наведені висловлювання у сукупності з іншими обставинами справи свідчать про усвідомлення ним факту керування транспортним засобом за відсутності права на таке керування та узгоджуються з обставинами, викладеними в протоколі про адміністративне правопорушення.
При цьому під час спілкування з працівниками поліції ОСОБА_1 не заявляв про те, що транспортним засобом керувала інша особа, не висловлював заперечень щодо викладених поліцейськими обставин та не ставив під сумнів факт свого перебування за кермом автомобіля.
Отже, хоча безпосередній момент руху або зупинки транспортного засобу на відеозаписі не зафіксовано, сукупність доказів, наявних у матеріалах справи, беззаперечно підтверджує факт керування останнім транспортним засобом.
Доводи апеляційної скарги захисника, що під час складення адміністративних матеріалів працівниками поліції не було залучено законного представника та не роз`яснено ОСОБА_1 положення ст. 270 КУпАП є безпідставними з огляду на таке.
Статтею 12 КУпАП встановлено, що адміністративній відповідальності підлягають особи, які на момент вчинення адміністративного правопорушення досягли шістнадцятирічного віку.
Згідно з ч. ч. 1, 3, ст. 270 КУпАП інтереси особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, і потерпілого, які є неповнолітніми або особами, що через свої фізичні або психічні вади не можуть самі здійснювати свої права у справах про адміністративні правопорушення, мають право представляти їх законні представники (батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники).
Законні представники та представники мають право знайомитися з матеріалами справи; заявляти клопотання; від імені особи, інтереси якої вони представляють, приносити скарги на рішення органу (посадової особи), який розглядає справу.
З огляду на указані положення закону, законні представники (батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники) та представники мають право брати участь у справі про адміністративне правопорушення щодо неповнолітньої особи, інтереси якої вони представляють.
При цьому, норм імперативного характеру, які б вказували на обов`язкову участь (присутність) представників при складенні протоколу про адміністративне правопорушення щодо неповнолітнього та роз`яснення йому норм ст. 270 положення КУпАП України не містять.
Ба більше, адвокат надавав правничу допомогу ОСОБА_1 у суді першої інстанції. 
Отже, підстав вважати, що вимоги ст. 270 КУпАП під час складання адміністративних матеріалів та розгляду справи порушено, апеляційний суд не вбачає.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд уважає наведені доводи апеляційної скарги захисника безпідставними та такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Посилання апелянта на судову практику апеляційних судів не має правового значення, оскільки наведені постанови не мають відношення до розгляду цієї справи за відсутності на території України прецедентного права.
Інші обставини на які посилається заявник, зводяться до незгоди з ухваленим судовим рішенням, підтвердження в ході апеляційного перегляду справи не знайшли та висновків суду першої інстанції не спростовують.
Наявні в матеріалах справи докази повністю підтверджують правильність висновків суду першої інстанції про доведеність вини у вчинені ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовані повно та об`єктивно, вина ОСОБА_1 доведена повністю, а його дії за ч. 5 ст. 126 КУпАП кваліфіковані правильно.
Ураховуючи характер вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість застосування до нього адміністративного стягнення, передбаченого санкцією ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Отже, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, тому її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 280, 283, 294, 295 КУпАП,
п о с т а н о в и в :
Поновити адвокату Брижатому Д. М. в інтересах ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2026 року.
Апеляційну скаргу адвоката Брижатого Д. М. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького
апеляційного суду   С. К. Медвецький