Справа № 420/6248/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2026 року м. Одеса 
Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді – Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд :
1. визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо повторного взяття на військовий облік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
2. зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 виправити в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформацію стосовно ОСОБА_1 , а саме виключити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із військового обліку військовозобов`язаних у зв`язку з досягненням ним граничного віку перебування в запасі 15.02.2010 р.;
3. скасувати наказ № 465 від 01.02.2026 р., яким призвано на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у військову частину НОМЕР_1 ;
4. скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 № 48 від 07.02.2026 р. у частині призначення призваного на військову службу під час мобілізації солдата ОСОБА_1 на посаду бухгалтера (2 категорії) розрахункової групу фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_1 .
5. зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його протиправно мобілізували до Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_1 ), попри те, що він ще 31.12.2010 року був остаточно виключений з військового обліку за досягненням граничного віку перебування в запасі (40 років для рядового складу на той момент) і втратив статус військовозобов`язаного. 01.02.2026 року працівники поліції та ІНФОРМАЦІЯ_5 безпідставно затримали позивача, утримували його 5 діб і примусово мобілізували без фактичного проходження військово-лікарської комісії (ВЛК) та складання присяги, сфальсифікувавши відповідні записи у новому військовому квитку. Позивач наголошує на незворотності дії закону в часі, оскільки норми щодо підвищення граничного віку до 60 років не можуть погіршувати його становище та поновлювати обов`язки, від яких він був законно звільнений 16 років тому. У зв`язку з цим сторона позивача просить суд визнати дії ТЦК щодо повторного взяття на облік протиправними, зобов`язати вилучити його дані з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також скасувати накази про його мобілізацію та зарахування до особового складу Військової частини НОМЕР_1 з подальшим виключенням зі списків цієї частини.
Ухвалою від 10.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін згідно з ст. 262 КАС України.
16.03.2026 до суду від ІНФОРМАЦІЯ_6 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що 01.02.2026 під час заходів оповіщення позивача було виявлено як особу, яка перебувала в розшуку за порушення правил військового обліку. ТЦК наголошує, що ОСОБА_1 добровільно прослідував до установи та у встановленому порядку пройшов медичний огляд ВЛК, за результатами якого був визнаний придатним до служби згідно з відповідною довідкою. Щодо виключення з обліку у 2010 році, відповідач пояснює, що після внесення змін до Закону України № 2232-XII у 2014 році граничний вік перебування в запасі для рядового складу було збільшено до 60 років. Оскільки позивач на момент набрання чинності цими змінами не досяг нового граничного віку, дія закону поширюється на нього в повному обсязі як на військовозобов`язаного. Відповідач зауважує, що правовідносини виникли у 2026 році, тому мають застосовуватися норми, чинні на цей момент, а не на дату 2010 року. Усі доводи представника позивача щодо «фальсифікації» військового квитка та непроходження ВЛК ТЦК відхиляє як суб`єктивні припущення, які не підтверджені жодними належними доказами.
23.03.2026 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою затримання через перебування в «розшуку ТЦК» за порушення статей 210, 210-1 КУпАП є незаконним, оскільки ОСОБА_1 через виключення з обліку у 2010 році взагалі не є суб`єктом військового обліку чи адміністративного порушення. Наголошує, що жоден закон не дає ТЦК права повторно ставити на облік громадян, які були зняті з нього за досягненням граничного віку, а норми про збільшення віку до 60 років не мають зворотної дії в часі, оскільки погіршують становище особи. Доводи відповідача про проходження позивачем ВЛК є сфальсифікованими, адже надані матеріали містять аналізи приватної клініки ТОВ «Смартлаб» та КНП «МКЛ № 10», датовані 01.02.2026 року, коли ОСОБА_1 цілодобово утримувався під вартою в ТЦК і фізично не міг відвідати ці заклади. Крім того, у сфабрикованих документах ВЛК вказано ІІІ групу крові позивача, хоча в його паспорті міститься офіційна відмітка про наявність І групи. Підписи в картці профвідбору та згоді на службу виконані не позивачем, а сторонньою особою, що підтверджує факт підробки документів, з приводу чого вже направлено відповідні адвокатські запити.
Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 31 грудня 2010 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який мав військове звання «солдат» (рядовий склад), був виключений з військового обліку ІНФОРМАЦІЯ_8 у зв`язку з досягненням 40-річного віку, що на момент виникнення цих правовідносин становило граничний вік перебування в запасі другого розряду для рядового складу відповідно до чинної на той час редакції Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідна відмітка про виключення з військового обліку була проставлена у паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 .
01.02.2026 о 00:05 ОСОБА_1 був зупинений у місті Одесі уповноваженими представниками ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та працівниками поліції під час проведення спільних заходів з перевірки військово-облікових документів.
В ході перевірки документів за допомогою інформаційних баз даних (зокрема Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів) посадовими особами було встановлено, що ОСОБА_1 значиться у розшуку як порушник правил військового обліку. 
На підставі цього працівниками Національної поліції України було складено протокол про адміністративне затримання № 002396 від 01.02.2026, а також протокол № 317 від 01.02.2026 про адміністративне правопорушення, після чого позивача було доставлено до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_5 .
З 1 по 6 лютого 2026 року (протягом 5 діб) ОСОБА_1 утримувався на території ІНФОРМАЦІЯ_5 без можливості залишати межі установи. За твердженням позивача, у цей період йому не надавали процесуальних документів та не роз`яснювали законних підстав для тривалого обмеження волі.
Водночас, 01 лютого 2026 року ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_1 було повторно взято на військовий облік військовозобов`язаних та оформлено новий військовий квиток серії НОМЕР_3 , у якому проставлено відмітку про взяття на облік від зазначеної дати. У розділі VI документа дата зняття з військового обліку по мобілізації містить лише текстове позначення « 2026 рік» без вказання конкретного числа та місяця.
Цього ж дня (01.02.2026) згідно з документами ІНФОРМАЦІЯ_10 (Довідка ВЛК № 2026-0201-1428-0623-4), ОСОБА_1 пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією, за результатами якого його було визнано придатним до військової служби. Матеріали цієї ВЛК містять результати лабораторних аналізів від приватної компанії ТОВ «Смартлаб» та рентгенограму органів грудної клітки від КНП «Міська клінічна лікарня № 10» ОМР, що датовані тією ж датою 01 лютого 2026 року.
При цьому ОСОБА_1 заперечує факт фактичного проходження будь-якого медичного огляду, здачі аналізів чи отримання направлень на ВЛК у цей день або в інші дні, вказуючи на фізичну неможливість перебувати у сторонніх медичних закладах через затримання. Крім того, у матеріалах ВЛК позивачу визначено ІІІ групу крові з резус-фактором «+», тоді як у його паспорті міститься штамп із підтвердженням І групи крові (резус «+»). Документи відбору та згоди кандидата на службу також містять графічні записи, які, за твердженням позивача, виконані не його рукою.
01.02.2026 керівником ІНФОРМАЦІЯ_5 було видано наказ № 465, яким ОСОБА_1 призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та направлено для проходження служби до Військової частини НОМЕР_1 . У пункті 9 нововиданого військового квитка зафіксовано запис про призов, де вказано лише місяць та рік «лютий 2026 р.», без зазначення точного дня призову.
06.02.2026 ОСОБА_1 було доставлено з міста Одеси до місця дислокації Військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , де йому й було видано на руки новий військовий квиток серії НОМЕР_3 .
07.02.2026 командиром Військової частини НОМЕР_1 видано наказ по стройовій частині № 48, згідно з яким солдата ОСОБА_1 із дня прибуття зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду бухгалтера ІІ категорії розрахункової групи фінансово-економічної служби.
Відповідно до запису від 10.02.2026 у військовому квитку серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 склав військову присягу на вірність Українському народові. Сам позивач факт складання присяги категорично заперечує та вважає цей запис недостовірним.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України визначено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово продовжувався та діє станом на теперішній час.
Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 р. № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ)
В ст. 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (ч.1). Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч.5). Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період (ч.9).
Згідно ч. 5 ст. 33 Закону № 2232-ХІІ військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 154 від 23.02.2022 затверджено Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі Положення № 154).
Відповідно до п. 1 Положення № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
За змістом положень п. 9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема, ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб; оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, зокрема із застосуванням системи електронної черги (у порядку, визначеному Міноборони), видають необхідні довідки та інші документи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року №1487 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Порядок №1487), який визначає механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовий облік) центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами (далі - державні органи), органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності (далі - підприємства, установи та організації), а також визначає особливості ведення військового обліку громадян України, які постійно або тимчасово перебувають за кордоном.
Військовий облік ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення особовим складом у мирний час та в особливий період (п. 3 Порядку №1487).
В абз. 3 п. 79 Порядку № 1487, зазначено, що районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством.
Відповідно до ч. 8 статті 2 Закону № 2232-XII виконання військового обов`язку в запасі полягає в дотриманні військовозобов`язаними порядку і правил військового обліку, проходженні зборів для збереження та вдосконалення знань, навичок і умінь, необхідних для виконання обов`язків військової служби в особливий період.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 2232-XII у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі. Вони перебувають на військовому обліку в відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки та відповідних органах інших військових формувань.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону №2232 військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону №2232-ХІІ персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
В ст. 1 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» № 1951-VIII від 16 березня 2017 року (далі Закон № 1951-VIII) визначено, що Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.
Приписами ст. 5 Закону № 1951-VIII передбачено, що органами ведення Реєстру є Міністерство оборони України, районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, центри рекрутингу Збройних Сил України, Центральне управління Служби безпеки України та регіональні органи Служби безпеки України, відповідні підрозділи розвідувальних органів України (ч.8). Органи ведення Реєстру забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних (ч.9).
Відповідно до ст. 6 Закону № 1951-VIII до Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в базі даних Реєстру такі відомості: 1) персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів; 2) службові дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів (ч.1). У разі відсутності окремих відомостей до Реєстру вноситься відмітка про їх відсутність (ч. 4).
Положеннями ст. 8 Закону № 1951-VIII до службових даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать зокрема і: 2) відомості про результати проходження медичного огляду (військово-лікарської експертизи); (п.2 ч.1).
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1951-VIII передбачено, що призовник, військовозобов`язаний та резервіст має право: 1) отримувати інформацію про своє включення (невключення) до Реєстру та відомості про себе, внесені до Реєстру, в тому числі через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста; 2) звертатися в порядку, встановленому адміністратором Реєстру, до відповідного органу ведення Реєстру з мотивованою заявою щодо неправомірного включення (невключення) до Реєстру запису про себе, виправлення недостовірних відомостей Реєстру.
Відповідно до п. 4 Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 559 (далі Порядок № 559) у разі невідповідності відомостей, зазначених у посвідченні призовника, тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного, військовому квитку осіб рядового, сержантського і старшинського складу та військовому квитку офіцера запасу, відомостям, що містяться в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ, розвідувальних органів або громадян України, звільнених у відставку із зазначених органів), громадянин України для внесення відповідних змін повинен скористатися засобами Порталу або особисто звернутися до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, його відділу за місцем перебування на військовому обліку.
Зміни вносяться протягом п`яти робочих днів з дня реєстрації заяви про внесення змін.
Відповідно до вимог Порядку №1487 до компетенції районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки належить взяття, зняття або виключення військовозобов`язаних з військового обліку.
Запас військовозобов`язаних згідно з ч. 1 ст. 28 Закону № 2232-XII (у редакції, яка діяла станом на 12.03.2014 р. виключення позивача з військового обліку) поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних.
Відповідно до ч.2 ст.28 Закону №2232-XII військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: 1) перший розряд - до 35 років; 2) другий розряд: рядовий склад - до 40 років; сержантський і старшинський склад: сержанти і старшини - до 45 років; прапорщики і мічмани - до 50 років.
Граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві (ч. 4 ст. 28 Закону №2232-XII).
При цьому, норми Закону № 2232-XII в частині, що стосується граничного віку перебування військовозобов`язаних осіб в запасі, в подальшому зазнавали змін.
Законами України від 27.03.2014 № 1169-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» (далі - Закон № 1169-VII) та від 22.07.2014 № 1604-VII «Про внесення змін до статті 28 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 1604-VII) до ст. 28 Закону № 2232-XII внесено зміни, за якими з 27.03.2014 граничний вік військовозобов`язаних, які перебувають в запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу другого розряду збільшено з 40 років до 50 років, а з 22.07.2014 та станом на теперішній час з 50 років до 60 років.
Положення ч. 4 ст. 28 Закону № 2232-XII про те, що граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі, станом на теперішній час змін не зазнало. Отже, з набранням чинності змінами до ч. 2 ст. 28 Закону № 2232-XII позивач є таким, що підпадає під дію цього Закону і вважається військовозобов`язаним, як особа, яка ще не досягла передбаченого цим Законом граничного віку перебування в запасі військовозобов`язаних другого розряду.
Таким чином, у зв`язку із продовженням граничного віку перебування у запасі позивач підлягає поновленню в запасі, оскільки позивач не досяг 60-річного віку, тобто повинен згідно з чинним законодавством України перебувати на військовому обліку військовозобов`язаних.
Оскільки за нормами статті 28 Закону № 2232-XII, чинними на дату розгляду справи, позивач не досяг граничного віку перебування у запасі, який дає право на виключення з військового обліку (60 років), у відповідача відсутні підстави для внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про виключення позивача з військового обліку.
Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у Рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України: випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Тобто дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із набранням чинності і з моментом втрати ним юридичної сили.
За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (винятки із загальних і спеціальних).
На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами правовідносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.
Внесення змін до законодавства, яке призводить до погіршення становища особи, може суперечити принципу незворотності дії закону в часі (стаття 58 Конституції України), якщо йдеться про ретроактивну дію закону.
Однак, у цьому випадку йдеться не про притягнення до кримінальної або адміністративної відповідальності, а ведення військового обліку, що регулюється спеціальним законодавством.
Законодавець має право змінювати критерії військового обліку, якщо це відповідає національним інтересам держави.
У зв`язку із внесенням змін до Закону № 2232-XII звужено коло підстав для виключення з військового обліку.
Метою таких змін було розширення кола осіб, щодо яких діє військовий обов`язок, і які мають досвід проходження військової служби та можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави.
З часу набрання чинності змін до Закону № 2232-XII він поширює свою дію на всій території України і розповсюджується на всіх осіб, що не досягли граничного віку перебування у запасі.
Таким чином, оскільки за чинними нормами статті 28 Закону № 2232-XII позивач не досяг граничного віку перебування у запасі та є військовозобов`язаним, тому на законних підставах перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних.
Законне взяття позивача на військовий облік не може вважатися звуженням змісту та обсягу його конституційних прав і свобод.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 09 квітня 2026 року у справі № 280/6524/24.
Також суд зазначає, що виконання військового обов`язку та захист Вітчизни, її незалежності та територіальної цілісності є конституційним обов`язком громадян України, який за своєю правовою природою не є формою кримінальної, адміністративної чи іншої юридичної відповідальності, а виступає проявом обов`язку перед державою та українським народом.
З огляду на це, поновлення позивача на військовому обліку у зв`язку зі змінами в законодавстві не може розцінюватися як звуження його прав чи ретроактивне погіршення правового становища, оскільки статус захисника Батьківщини є загальнонаціональним обов`язком, який поширюється на всіх військовозобов`язаних громадян, що не досягли граничного віку перебування в запасі.
Оскільки позивач, 1970 року народження, наразі не досяг граничного віку перебування в запасі, а нові норми спеціального військового законодавства з моменту набрання ними чинності поширюються на всіх суб`єктів відповідних правовідносин і не пов`язані з ретроактивним притягненням до відповідальності у розумінні статті 58 Конституції України, РТЦК та СП діяв виключно в межах повноважень та на законних підставах поновив позивача на обліку, у зв`язку з чим підстави для визнання протиправними дій ТЦК щодо повторного взяття позивача на військовий облік відсутні.
Щодо позовних вимог в частині скасування наказу керівника ІНФОРМАЦІЯ_5 № 465 від 01.02.2026 р. про призов ОСОБА_1 на військову службу за призовом під час мобілізації, скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 48 від 07.02.2026 р., а також зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виключити позивача з особового складу, суд зазначає наступне.
Призов громадян на військову службу під час мобілізації є логічним наслідком наявності у особи статусу військовозобов`язаного та відсутності передбачених законом підстав для звільнення від призову чи відстрочки. 
Оскільки судом встановлено законність перебування ОСОБА_1 на військовому обліку як військовозобов`язаного, який не досяг граничного віку перебування в запасі (60 років), дії відповідача щодо його мобілізації та видання наказу № 465 від 01.02.2026 повністю відповідають вимогам Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Стосовно доводів позивача про непроходження ним фактичного медичного огляду, фальсифікацію довідки ВЛК № 2026-0201-1428-0623-4, розбіжності у визначенні групи крові та підробку підписів у документах профвідбору, суд наголошує, що в межах адміністративного судочинства суд оцінює виключно правомірність дій та рішень суб`єктів владних повноважень на момент їх вчинення на підставі наявних документів. 
Наявна в матеріалах справи довідка ВЛК є чинною, у встановленому законом порядку не скасована та не визнана недійсною. Твердження позивача про підробку документів носять характер суб`єктивних припущень та можуть бути предметом дослідження у кримінальному провадженні, проте не спростовують презумпцію правомірності акта індивідуальної дії органу військового управління в межах цієї справи.
Окремо суд звертає увагу на ту обставину, що солдат ОСОБА_1 з 07 лютого 2026 року зарахований до особового складу Військової частини НОМЕР_1 та станом на момент розгляду справи вже протягом півроку фактично проходить військову службу на посаді бухгалтера ІІ категорії.
Перебуваючи у статусі військовослужбовця тривалий час, позивач був не позбавлений права та мав реальну можливість порушити питання перед командиром військової частини щодо направлення його на повторний медичний огляд військово-лікарською комісією з метою переогляду та об`єктивного визначення ступеня його придатності до військової служби за станом здоров`я, у разі наявності для цього відповідних медичних показань чи сумнівів у результатах первинного огляду від 01.02.2026. Проте, матеріали справи не містять доказів звернення позивача із такими рапортами до командування частини.
Згідно з пунктом 3.3 глави 3 розділу І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (затвердженого наказом Міністерства оборони України № 402, з урахуванням чинних змін), дії (бездіяльність), рішення, постанови, прийняті ВЛК районних (міських) ТЦК та СП, оскаржуються за підпорядкованістю до ВЛК обласних ( ІНФОРМАЦІЯ_11 , у штатних ВЛК регіону, до Центральної військово-лікарської комісії (ЦВЛК) або безпосередньо у судовому порядку.
Позивач, не погоджуючись із результатами його медичного огляду від 01.02.2026 та посилаючись на розбіжності у групі крові й неможливість здачі аналізів, не скористався своїм процесуальним правом і не реалізував процедуру оскарження довідки ВЛК № 2026-0201-1428-0623-4 ні в адміністративному (до вищої ВЛК / ЦВЛК), ні в судовому порядку. Належних та допустимих доказів скасування або визнання недійсною зазначеної постанови ВЛК суду надано не було.
Крім того, оскільки наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 48 від 07.02.2026 про зарахування позивача до списків особового складу є похідним від наказу про призов, а сам призов відбувся на законних підставах, вимоги про скасування наказів по стройовій частині та виключення з особового складу також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Зважаючи на відсутність протиправності в діях ІНФОРМАЦІЯ_5 та Військової частини НОМЕР_1 , суд доходить висновку, що решта позовних вимог є безпідставними, оскільки вони повністю засновані на помилковому твердженні позивача про відсутність у нього статусу військовозобов`язаного після 2010 року.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.
В той же час, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача
Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі “Голдер проти Сполученого Королівства”, згідно з якою саме “небезпідставність” доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.
Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.
Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.
Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ; ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 ; ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.