ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2026 року	справа № 380/10782/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 103650018513 від 23.04.2026 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період трудової діяльності з 01.04.1985 по 12.04.1985 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 28.11.1984 та періоди ведення підприємницької діяльності з 07.09.2006 по 01.07.2020 у повному обсязі і повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 15.04.2026.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15.04.2026 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком, додавши пакет необхідних документів. За принципом екстериторіальності заяву розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, яке рішенням № 103650018513 від 23.04.2026 відмовило у призначенні пенсії з огляду на недостатність страхового стажу. Позивач вважає, що відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу період роботи з 01.04.1985 по 12.04.1985 з підстав відсутності у записі № 7 трудової книжки назви підприємства, а також періоди здійснення ним підприємницької діяльності з огляду на відсутність у реєстрі застрахованих осіб відомостей про сплату внесків. Позивач наголосив, що формальні неточності у документах, допущені не з його вини, не можуть бути підставою для обмеження його конституційного права на соціальний захист, а на особу не може перекладатися тягар доведення достовірності даних трудової книжки та відповідальність за незбереження органами Пенсійного фонду відомостей про сплату внесків. Послався на сталу практику Верховного Суду, зокрема постанови від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 06.02.2018 у справі № 677/277/17, від 25.04.2019 у справі № 593/283/17 та від 06.08.2024 у справі № 580/7175/21, а також на положення Конституції України, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку № 637.
Ухвалою судді від 01.06.2026 відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечено. В обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що заяву позивача від 15.04.2026 про призначення пенсії за віком розглянуто за принципом екстериторіальності, за результатом чого 23.04.2026 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії. Указав, що на момент звернення вік заявника становив 60 років 05 днів, страховий стаж - 30 років 11 місяців 11 днів, а з урахуванням пункту 3.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для визначення права - 31 рік 06 місяців 10 днів, тоді як необхідний страховий стаж згідно зі статтею 26 цього Закону становить 33 роки. Відповідач зазначив, що період роботи з 01.04.1985 по 12.04.1985 не зараховано, оскільки у записі № 7 про прийняття на роботу відсутня назва підприємства, у зв`язку з чим заявнику необхідно долучити уточнюючу довідку про період роботи, видану на підставі первинних документів. Період здійснення підприємницької діяльності не зараховано через відсутність у реєстрі застрахованих осіб відомостей про сплату внесків. Послався на статті 1, 21, 22, 24 Закону № 1058-IV, Порядок № 22-1 та Порядок № 637, а також на статті 6, 19 Конституції України, та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі за безпідставністю вимог.
Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, та встановив таке.
ОСОБА_1 15.04.2026 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», додавши до неї документи про стаж. За принципом екстериторіальності заяву передано на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 103650018513 від 23.04.2026 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. У рішенні зазначено, що вік заявника становить 60 років 05 днів; необхідний страховий стаж згідно зі статтею 26 Закону № 1058-IV становить 33 роки; страховий стаж особи становить 30 років 11 місяців 11 днів, а з урахуванням пункту 3.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV для визначення права - 31 рік 06 місяців 10 днів.
За результатами розгляду доданих до заяви документів до страхового стажу позивача не зараховано: 1) період роботи з 01.04.1985 по 12.04.1985 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 28.11.1984, оскільки у записі № 7 про прийняття на роботу відсутня назва підприємства; 2) період ведення підприємницької діяльності згідно з поданими платіжними дорученнями про сплату єдиного податку, оскільки у даних реєстру застрахованих осіб відсутня сплата внесків.
З наявної у матеріалах справи копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , заповненої 28.11.1984, слідує, що до неї внесено послідовні записи про трудову діяльність позивача, у тому числі записи № 7 від 01.04.1985 про прийняття на роботу теплотехніком (наказ № 68-л від 01.04.1985) та № 8 від 12.04.1985 про звільнення (наказ № 70 від 11.04.1985). 
Спірний період роботи з 01.04.1985 по 12.04.1985 підтверджується зазначеними записами, які містять дати, посаду, реквізити наказів і завірені підписами та печатками.
Згідно з Витягом з Єдиного реєстру для ФОП ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 07.09.2006, державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності проведено 01.07.2020. 
Аналогічні відомості наведено у відповіді Головного управління ДПС у Київській області № 29289/6/10-36-24-09 від 07.05.2026, де вказано, що позивач у періоди з 07.09.2006 по 30.06.2007 та з 01.01.2014 по 01.07.2020 перебував на загальній системі оподаткування, а у період з 01.07.2007 по 31.12.2013 господарська діяльність здійснювалася на спрощеній системі оподаткування.
На підтвердження сплати єдиного податку за період здійснення підприємницької діяльності позивач надав свідоцтва про сплату єдиного податку серії Є № 628245 від 15.12.2008 та серії Е № 277132 від 20.12.2007, а також платіжні доручення за період з грудня 2007 року по листопад 2009 року (№ 10 від 09.12.2007, № 12 від 14.01.2008, № 3 від 11.02.2008, № 7 від 17.03.2008, № 10 від 14.04.2008, № 11 від 14.05.2008, № 13 від 17.06.2008, № 18 від 09.07.2008, № 20 від 12.08.2008, № 22 від 11.09.2008, № 27 від 13.10.2008, № 30 від 28.10.2008, № 34 від 09.12.2008, № 42 від 14.01.2009, № 45 від 09.02.2009, № 6 від 06.03.2009, № 7 від 09.04.2009, № 11 від 12.05.2009, № 13 від 09.06.2009, № 18 від 13.07.2009, № 22 від 05.08.2009, № 25 від 15.09.2009, № 26 від 13.10.2009, № 31 від 09.11.2009), кожне з яких містить призначення платежу «Єдиний податок» та відмітки банку про проведення платежу.
Не погоджуючись із рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист (пункт 5 Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005).
Умови та порядок призначення пенсії за віком регулюються Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV). Відповідно до статті 26 цього Закону особи мають право на призначення пенсії за віком за наявності встановленого віку та необхідного страхового стажу.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. За змістом частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду за даними системи персоніфікованого обліку, а за періоди до її впровадження - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 48 Кодексу законів про працю України основним документом про трудову діяльність працівника, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктами 1, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Щодо незарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.04.1985 по 12.04.1985 суд зазначає таке.
Підставою для незарахування цього періоду відповідач зазначив відсутність у записі № 7 трудової книжки назви підприємства. Водночас із наявної у справі трудової книжки вбачається, що спірний період роботи підтверджується послідовними записами про прийняття на роботу та звільнення, які містять дати, посаду, посилання на відповідні накази роботодавця та засвідчені у встановленому порядку. Сама по собі відсутність у конкретному записі повного найменування підприємства за наявності інших записів, що дають змогу встановити факт роботи позивача у відповідний період, є формальною неточністю у заповненні трудової книжки.
Обов`язок щодо правильного ведення та заповнення трудових книжок покладається законодавством на роботодавця (власника або уповноважений ним орган). Зокрема, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника.
Наведене узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду. Так, у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а Верховний Суд сформулював правову позицію, згідно з якою працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань призначення пенсії. У постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 Верховний Суд указав, що недоліки у заповненні трудової книжки, допущені не з вини працівника, не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи при обчисленні стажу. Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов і у постановах від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, від 25.04.2019 у справі № 593/283/17 та від 11.11.2020 у справі № 677/831/17, наголосивши, що визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, і що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, зазначених у її трудовій книжці.
Суд враховує, що у постанові від 24.12.2025 у справі № 300/8132/23 Верховний Суд звернув увагу, що наявність запису у трудовій книжці не є безумовною підставою для зарахування періоду роботи до страхового стажу, і за наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності записів (зокрема, коли період роботи не відповідає «життєвому циклу» підприємства) такі записи підлягають додатковій перевірці з використанням інших доказів. Разом із тим у цій справі відповідач жодних обґрунтованих сумнівів у достовірності записів трудової книжки позивача не навів, не довів недостовірності чи неправдивості внесених до неї відомостей і не визнав ці дані недійсними у встановленому законом порядку. Відсутність у конкретному записі назви підприємства за наявності інших записів, що підтверджують факт роботи, сама по собі таких сумнівів не утворює.
За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача період роботи з 01.04.1985 по 12.04.1985.
Щодо незарахування до страхового стажу періодів ведення підприємницької діяльності суд зазначає таке.
Підставою для незарахування цих періодів відповідач зазначив відсутність у даних реєстру застрахованих осіб відомостей про сплату внесків. Суд оцінює такі доводи критично з огляду на таке.
Відповідно до пункту 3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 цього Закону включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску). Отже, законодавець передбачив зарахування до страхового стажу фізичних осіб-підприємців періодів провадження ними діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування незалежно від сум сплачених страхових внесків (єдиного внеску).
Як установлено судом, у період з 01.07.2007 по 31.12.2013 позивач здійснював підприємницьку діяльність на спрощеній системі оподаткування. Факт сплати ним єдиного податку за цей період підтверджується свідоцтвами про сплату єдиного податку серії Є № 628245 від 15.12.2008 та серії Е № 277132 від 20.12.2007, а також численними платіжними дорученнями за 2007-2009 роки з відмітками банку про проведення платежів. Зазначені платіжні документи є належними та допустимими доказами сплати внесків за період здійснення підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.
Суд враховує, що з 01.07.2007 єдиний податок сплачувався позивачем у складі, який спрямовувався, зокрема, на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а обов`язок із подання до Пенсійного фонду персоніфікованих відомостей про застрахованих осіб - фізичних осіб-підприємців на спрощеній системі покладався на відповідні органи. Відсутність у реєстрі застрахованих осіб відомостей про сплату внесків за наявності у позивача первинних документів про таку сплату не може зумовлювати негативних наслідків для застрахованої особи.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 06.08.2024 у справі № 580/7175/21, відповідно до якої належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж, є документи про сплату страхових внесків. Верховний Суд послідовно наголошує, що обов`язок платника зі сплати внесків вважається виконаним із часу подання ним до обслуговуючого банку платіжного доручення на перерахування коштів, а платник не несе відповідальності за дії або бездіяльність банківських та фінансових установ, а також органів, на які покладено облік таких відомостей. Відсутність даних про сплату страхових внесків у реєстрі застрахованих осіб сама по собі, за наявності документів, що підтверджують їх сплату, не може бути підставою для незарахування до страхового стажу періоду здійснення підприємницької діяльності, оскільки така інформація відсутня не з вини позивача.
Водночас суд зазначає, що за змістом пункту 3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV правило про зарахування до страхового стажу для визначення права на пенсію періодів підприємницької діяльності на спрощеній системі незалежно від сум сплачених внесків стосується періодів до 31 грудня 2017 року включно. Періоди здійснення позивачем підприємницької діяльності на загальній системі оподаткування (з 07.09.2006 по 30.06.2007 та з 01.01.2014 по 01.07.2020) підлягають зарахуванню до страхового стажу на загальних підставах - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску), що підтверджується даними персоніфікованого обліку та документами про сплату внесків. Питання обсягу страхового стажу за кожним із зазначених періодів належить до компетенції відповідача та підлягає вирішенню під час повторного розгляду заяви позивача з урахуванням усіх наданих ним документів і висновків суду, викладених у цьому рішенні.
За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач передчасно та без належної перевірки наданих позивачем первинних документів про сплату єдиного податку відмовив у зарахуванні до страхового стажу періодів ведення позивачем підприємницької діяльності, обмежившись посиланням на відсутність відповідних відомостей у реєстрі застрахованих осіб.
Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 КАС України способом захисту порушеного права може бути зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії. З огляду на дискреційний характер повноважень відповідача щодо призначення пенсії та обчислення страхового стажу належним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання відповідача зарахувати спірні періоди до страхового стажу та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 15.04.2026 з урахуванням висновків суду.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; з дотриманням принципу рівності перед законом.
Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач належними та допустимими доказами правомірності оскаржуваного рішення в частині незарахування спірних періодів до страхового стажу не довів.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України), та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що рішення відповідача № 103650018513 від 23.04.2026 про відмову у призначенні пенсії є протиправним, а позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Оскільки позивач сплатив судовий збір у розмірі 1331,20 грн, відповідно до частини першої статті 139 КАС України такі судові витрати підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 2, 5, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 103650018513 від 23.04.2026 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (ЄДРПОУ 13814885) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) період трудової діяльності з 01.04.1985 по 12.04.1985 згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 28.11.1984, а також періоди ведення підприємницької діяльності з 07.09.2006 по 01.07.2020 з урахуванням наданих документів про сплату страхових внесків (єдиного податку), та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 15.04.2026 з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (ЄДРПОУ 13814885) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.