Ухвала

30 червня 2026 року
м. Київ

справа № 641/9180/24 
провадження № 61-6586ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Харківського апеляційного суду від 30 квітня 2026 року у справі за позовом керівника Слобідської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва за власником самовільно зайнятої земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання передати нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року керівник Слобідської окружної прокуратури м. Харкова інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом про усунення перешкод територіальній громаді м. Харкова у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - гараж б/н літ. «Б-1», загальною площею 65,9 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 з закриттям розділу 2042598463101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнання за Харківською міською радою права власності на зазначений гараж, оскільки він є самочинним будівництвом шляхом укладення акту прийому-передачі. 

Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2025 року позов прокурора задоволено частково:
усунуто перешкоди територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради у здійсненні користування та розпорядження земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання за Харківською міською радою права власності на самочинно збудований гараж б/н літ. «Б-1», загальною площею 65,9 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
зобов`язано ОСОБА_1 передати територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради гараж б/н літ. «Б-1», загальною площею 65,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом укладення акту прийому-передачі;
вирішено питання про розподіл судових витрат;
в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 30 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено. Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2025 року скасовано та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог прокурора відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 

15 травня 2026 року заступник керівника Харківської обласної прокуратури через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 30 квітня 2026 року.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 03 червня 2026 року ці недоліки було усунуто та подано уточнену касаційну скаргу, у якій особа, яка подала касаційну скаргу, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В уточненій касаційній скарзі заступник керівника Харківської обласної прокуратури щодо підстав касаційного оскарження судового рішення, зокрема, посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження, заступник керівника Харківської обласної прокуратури вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування частини третьої та п`ятої статті 376 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 201/8007/21 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, відповідно до якого визнання права власності на самочинно побудоване майно можливе лише на майно, яке відповідає Державним будівельним нормам України. Цієї ж позиції дотримується Верховний Суд і в постанові від 18 лютого 2026 року у справі № 643/11971/24. У той же час, за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 15 березня 2023 року у справі № 910/5501/21, визнання права власності міської ради на спірну будівлю за рішенням суду дозволить ввести спірний об`єкт в експлуатацію шляхом подання нею до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю декларації про готовність до експлуатації за формою, наведеною в додатку 5 до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, і таку невизначеність щодо прав власника (користувача) земельної ділянки може бути усунуто. Тобто необхідність відступу від усталених висновків зумовлена наявністю висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному. В судах першої інстанції розглядаються 4 позовні заяви органів Харківської обласної прокуратури про визнання права власності Харківської міської ради на об`єкти самочинного будівництва (справи №№ 644/11615/24, 638/6148/25, 642/3078/25, 646/1376/26). З огляду на викладене, необхідність відступу від усталених висновків зумовлена довгостроковими розходженнями в судовій практиці, а також наявністю обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому.

Разом з тим, указані підстави касаційного оскарження судового рішення в уточненій касаційній скарзі жодним чином не обґрунтовано.

Касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Необхідність відступу від усталених висновків, може зумовлювати, зокрема: наявність фундаментальної помилки в правозастосуванні чи наявність висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному; встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому; наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах тощо (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19)).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 201/8007/21 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Таким чином, особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню. 

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Харківського апеляційного суду від 30 квітня 2026 року в частині підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат