П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 червня 2026 року м. Київ

Справа № 370/365/25
Провадження: № 22-ц/824/10420/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Савченко Людмили Василівни в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Сініциної С. С.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року ТОВ ФК «ЄАПБ» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що внаслідок укладення договорів факторингу до нього перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за низкою кредитних договорів, укладених останнім із ТОВ «Фінансова компанія «Незалежні фінанси», ТОВ «Стар Файненс Груп», ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Зазначено, що відповідачем були укладені договори про споживчий кредит та договори про надання фінансового кредиту, відповідно до умов яких кредитодавці надали йому грошові кошти на умовах строковості, зворотності та платності. В подальшому, права вимоги за вказаними договорами були відступлені позивачу на підставі відповідних договорів факторингу та реєстрів боржників. Оскільки відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів та інших передбачених договорами платежів не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 86 905 грн, товариство просило стягнути вказану суму заборгованості, а також понесені ним судові витрати зі сплати судового збору. 
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 05 січня 2026 року позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість у розмірі 86 905 грн та витрати на судовий збір у розмірі 3 028 грн.
Не погодившись із таким судовим рішення, адвокат Савченко Л. В. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що позивачем не доведено факту укладення між сторонами кредитних договорів у передбаченій законом формі, оскільки надані до матеріалів справи копії електронних документів не є належними та допустимими доказами їх підписання саме відповідачем. Зазначала, що позивач не надав доказів надсилання відповідачу одноразових ідентифікаторів, не довів належність таких ідентифікаторів відповідачу та факту підписання ним спірних договорів, а подані роздруківки електронних документів не відповідають вимогам законодавства щодо електронних доказів.
Також посилався на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів фактичного отримання відповідачем кредитних коштів, зокрема, первинних бухгалтерських документів, платіжних доручень, меморіальних ордерів, банківських виписок чи інших документів, які б підтверджували перерахування кредитних коштів саме на рахунок відповідача. На його думку, відсутність таких доказів свідчить про недоведеність виникнення кредитних зобов`язань та розміру заявленої до стягнення заборгованості.
Крім того, зазначала, що на момент виникнення спірних правовідносин та укладення кредитних договорів відповідач проходив військову службу у Збройних Силах України, починаючи з 12 березня 2022 року, а також має статус учасника бойових дій. У зв`язку з цим, вважав, що відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на нього поширюються передбачені законом пільги щодо звільнення від сплати процентів за користування кредитом та штрафних санкцій. Наголошувала, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим відповідачем доказам проходження військової служби та безпідставно стягнув проценти за користування кредитними коштами.
Також зазначав, що розрахунок заборгованості здійснений із порушенням вимог Закону України «Про споживче кредитування», оскільки після набрання чинності Законом України № 3498-ІХ максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати встановлених законом обмежень, тоді як процентні ставки за спірними договорами перевищують такі межі. У зв`язку із цим вважала нараховані проценти необґрунтованими та завищеними.
Крім того, просила долучити до матеріалів справи нові докази, які підтверджують обставини, на які вона посилається в апеляційній скарзі, а саме копію військового квитка та довідку з військової частини про проходження відповідачем військової служби, зазначаючи, що вказані документи підтверджують наявність у нього передбачених законом пільг як військовослужбовця та мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 квітня 2026 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ ФК «ЄАПБ» Ясницька Н. О. зазначила, що між відповідачем та первісними кредиторами було належним чином укладено низку кредитних договорів в електронній формі шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавців, створення особистого кабінету, підтвердження персональних даних та підписання договорів електронним підписом одноразовим ідентифікатором, надісланим на номер мобільного телефону позичальника. Наголошувала, що укладення договору вимагало вчинення відповідачем послідовних активних дій, а тому саме по собі виключає випадковість чи помилковість його укладення. При цьому електронний договір, підписаний одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми правочину та є належним доказом існування договірних правовідносин. 
Також звертала увагу на те, що сам факт заперечення відповідачем укладення договорів не підтверджений жодними доказами. При цьому, відповідач не надав доказів несанкціонованого використання його персональних даних, стороннього доступу до особистого кабінету, підроблення електронного підпису чи звернення до правоохоронних органів із заявою про шахрайські дії. На думку представника позивача, за відсутності таких доказів діє презумпція того, що всі дії в особистому кабінеті та із застосуванням одноразового ідентифікатора були вчинені саме відповідачем. На підтвердження цієї позиції представник позивача посилався на усталену практику Верховного Суду та Київського апеляційного суду. 
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів отримання кредитних коштів зазначено, що кошти були перераховані на банківську картку, реквізити якої відповідач самостійно вказав під час оформлення кредитів. Наголошувала на тому, що відповідач як власник рахунку мав реальну можливість надати виписки з банківського рахунку або інші документи, які б спростовували факт надходження коштів, однак такого не зробив. Також зазначено, що позивач додатково отримав від первісних кредиторів документи, які підтверджують перерахування коштів та розрахунки заборгованості, і просив долучити їх до матеріалів справи. 
Представник позивача вказувала, що розрахунок заборгованості відповідає умовам укладених договорів, а відповідач не надав власного альтернативного розрахунку, не замовив експертного дослідження та не спростував правильність проведених нарахувань належними доказами. При цьому, сам факт часткової сплати відповідачем заборгованості за одним із договорів, на думку позивача, свідчить про визнання ним як факту укладення договорів, так і факту отримання кредитних коштів. 
Крім того, у відзиві зазначено, що право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ» на підставі договорів факторингу, укладених із первісними кредиторами. У зв`язку із заміною кредитора саме зобов`язання не припинилося, а до нового кредитора перейшли всі права первісних кредиторів в обсязі та на умовах, які існували на момент відступлення права вимоги. 
У зв`язку з наведеним, представник позивача просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 січня 2026 року без змін.
Крім того, представник позивача зазначала, що після ухвалення рішення судом першої інстанції ТОВ «ФК «ЄАПБ» отримало від первісних кредиторів додаткові документи на підтвердження факту надання відповідачу кредитних коштів та правильності здійснених розрахунків заборгованості. У зв`язку із цим просила поновити строк на подання доказів та долучити до матеріалів справи нові письмові докази, зокрема документи, що підтверджують перерахування кредитних коштів відповідачу за окремими кредитними договорами, а також детальні розрахунки заборгованості, отримані від первісних кредиторів уже після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Вважала, що зазначені докази підтверджують як факт надання кредитних коштів відповідачу, так і обґрунтованість заявлених позовних вимог.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03 квітня 2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «Незалежні фінанси» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 2812773, відповідно до умов якого кредитодавцем було надано відповідачу кредитні кошти у розмірі 10 000 грн шляхом їх перерахування на картковий рахунок № НОМЕР_1 . Строк користування кредитом становив 105 днів, а кінцевою датою повернення кредиту визначено 17 липня 2024 року (а. с. 12 - 19).
30 липня 2024 року між ТОВ «ФК «Незалежні фінанси» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 30072024/1, на підставі якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором (а. с. 20 - 24). Відповідно до витягу з реєстру боржників сума заборгованості за договором № 2812773 становила 34 450 грн, з яких 10 000 грн - заборгованість за основною сумою кредиту, 23 250 грн - заборгованість за процентами та 1 200 грн - заборгованість за комісією (а. с. 24 - 25).
Судом встановлено, що 02 квітня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 02445-04/2024, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 5 000 грн шляхом перерахування коштів на картковий рахунок № НОМЕР_1 . Строк кредитування становив 100 днів, а кінцевою датою виконання зобов`язань визначено 10 липня 2024 року. Суд першої інстанції виходив із того, що вказаний договір був підписаний відповідачем із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором W1564 (а. с. 31 - 35).
29 липня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 29072024, відповідно до умов якого до позивача перейшли права вимоги за кредитними договорами первісного кредитора. Згідно з витягом із реєстру боржників до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 02445-04/2024 на загальну суму 17 490 грн, з яких 5 000 грн становить основний борг та 12 490 грн - заборгованість за процентами (а. с. 36 - 40).
Крім того, судом встановлено, що між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 було укладено три окремі договори про надання фінансового кредиту.
Так, 05 квітня 2024 року сторони уклали договір про надання фінансового кредиту № 08585-04/2024, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 2 900 грн строком на 120 днів із кінцевою датою повернення 02 серпня 2024 року (а. с. 44 - 50).
06 квітня 2024 року між цими ж сторонами укладено договір про надання фінансового кредиту № 09102-04/2024, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у сумі 2 000 грн строком на 120 днів із датою повернення 03 серпня 2024 року (а. с. 51 - 57).
13 квітня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 22780-04/2024, за умовами якого відповідачу було надано кредитні кошти у розмірі 1 500 грн строком на 120 днів із кінцевою датою повернення 10 серпня 2024 року (а. с. 62 - 67).
Суд першої інстанції виходив із того, що грошові кошти за всіма трьома договорами були перераховані на банківський рахунок відповідача № НОМЕР_1 .
Право вимоги за зазначеними договорами перейшло до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на підставі договорів факторингу № 25072024 від 25 липня 2024 року та № 20082024 від 20 серпня 2024 року, укладених між ТОВ «Аванс Кредит» та позивачем (а. с.58-62, 68 - 72).
Відповідно до наданих витягів із реєстрів боржників до позивача перейшло право вимоги до відповідача за договором № 08585-04/2024 на суму 11 600 грн, з яких 2 900 грн становить основний борг та 8 700 грн - проценти; за договором № 09102-04/2024 на суму 8 000 грн, з яких 2 000 грн становить основний борг та 6 000 грн - проценти; за договором № 22780-04/2024 на суму 5 400 грн, з яких 1 500 грн становить основний борг та 3 900 грн - проценти (а. с. 63, 73)
Також, судом встановлено, що 15 квітня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 2218888, відповідно до умов якого відповідач отримав позику у розмірі 3 000 грн строком на 15 днів, тобто до 30 квітня 2024 року. Кредитні кошти були зараховані на банківський рахунок відповідача № НОМЕР_1 (а. с. 76 - 79).
Право вимоги за вказаним договором позики перейшло до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на підставі договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року та додаткових угод до нього (а. с. 80 - -85). Відповідно до наданого витягу з реєстру боржників розмір заборгованості відповідача за договором позики № 2218888 становив 9 965 грн (а. с. 87).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що права вимоги за всіма наведеними кредитними договорами були належним чином відступлені позивачу, а відповідач доказів належного виконання взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів не надав, у зв`язку з чим, суд визнав доведеним існування заборгованості перед позивачем у загальному розмірі 86 905 грн. 
Перевіряючи такі висновки суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статей 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Як убачається з матеріалів справи, договори про надання споживчого та фінансового кредиту № 02445-04/2024 від 02 квітня 2024 року, № 2812773 від 03 квітня 2024 року, № 08585-04/2024 від 05 квітня 2024 року, № 09102-04/2024 від 06 квітня 2024 року, № 22780-04/2024 від 13 квітня 2024 року, а також договір позики № 2218888 від 15 квітня 2024 року містять відомості про відповідача, його персональні дані та реквізити банківського рахунку, на який підлягали перерахуванню кредитні кошти.
З матеріалів справи убачається, що зазначені договори укладені із використанням персональних даних відповідача, зокрема, його прізвища, імені та по батькові, реєстраційного номера облікової картки платника податків, номера мобільного телефону та інших ідентифікуючих відомостей.
При цьому, відповідачем не надано доказів того, що його персональні дані були використані третіми особами для укладення спірних договорів без його відома чи згоди. Матеріали справи також не містять відомостей про звернення відповідача до правоохоронних органів із заявами щодо можливого вчинення відносно нього шахрайських дій, пов`язаних з оформленням спірних кредитів, а також доказів оспорювання ним зазначених договорів чи звернення до суду з вимогами про визнання їх недійсними.
Умовами спірних договорів передбачено надання кредитних коштів у безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківську картку № НОМЕР_1 , реквізити якої були зазначені під час оформлення заявок на отримання кредитів. Відповідач не заперечує належності йому вказаного банківського рахунку, не посилається на відсутність доступу до нього у відповідний період та не надає доказів на підтвердження таких обставин.
З урахуванням встановленого порядку укладення спірних кредитних договорів, використання персональних даних відповідача, зазначеного ним номера мобільного телефону та банківського рахунку, а також відсутності будь-яких доказів використання таких даних третіми особами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позичальником за спірними договорами є саме ОСОБА_1 .
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме відповідач як власник банківського рахунку, реквізити якого зазначені у спірних договорах, мав реальну можливість надати виписку за відповідним рахунком на підтвердження відсутності надходження кредитних коштів від первісних кредиторів. Водночас таких доказів до матеріалів справи не подано.
Крім того, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, обізнаний про характер та підстави заявлених позовних вимог, однак відзиву на позовну заяву не подав та доказів на спростування позовних вимог не надав.
Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики з підстав неодержання ним грошових коштів або одержання їх у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Разом із тим, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач звертався до суду із позовом про оспорювання будь-якого зі спірних кредитних договорів з підстав, передбачених статтею 1051 ЦК України, чи вчиняв інші дії, спрямовані на спростування факту отримання кредитних коштів.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 зазначено, що презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним та породжує відповідні цивільні права та обов`язки доти, доки така презумпція не буде спростована у встановленому законом порядку.
Оскільки матеріали справи не містять доказів визнання недійсними спірних кредитних договорів чи договорів факторингу, їх розірвання або оспорювання у встановленому законом порядку, колегія суддів виходить із презумпції їх правомірності та дійсності.
Посилання відповідача на те, що надані позивачем паперові копії електронних договорів не можуть бути належними доказами у справі, колегія суддів відхиляє.
Відповідно до статей 76, 95, 100 ЦПК України письмові та електронні докази можуть подаватися як в оригіналі, так і в належним чином засвідчених копіях.
При цьому сам по собі факт подання до суду паперових копій електронних документів не свідчить про їх недопустимість як доказів та не спростовує викладених у них відомостей.
Більше того, відповідач не заявляв клопотання про витребування оригіналів відповідних електронних документів, не ставив питання про проведення будь-яких експертних досліджень та не надав жодних доказів недостовірності відомостей, які містяться у наданих позивачем документах.
За таких обставин, самі лише формальні заперечення щодо форми поданих доказів не можуть бути підставою для неврахування відомостей, які ними підтверджуються.
Матеріалами справи також підтверджується укладення між первісними кредиторами та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» договорів факторингу, на підставі яких до позивача перейшли права вимоги до відповідача за спірними зобов`язаннями. Доказів недійсності зазначених договорів, їх розірвання або відсутності переходу права вимоги матеріали справи не містять.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність між сторонами кредитних правовідносин, факт отримання відповідачем кредитних коштів та належність позивачу права вимоги за спірними договорами. 
Дослідивши умови спірних договорів, розрахунки заборгованості та інші наявні у справі докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідача основної суми заборгованості (тіла кредиту), оскільки такі вимоги підтверджуються належними та допустимими доказами та відповідачем належним чином не спростовані.
Отже, підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в частині стягнення основного боргу колегія суддів не вбачає.
Щодо клопотань сторін про долучення нових доказів на стадії апеляційного перегляду справи, колегія суддів зазначає про таке.
Оцінюючи заявлені сторонами клопотання про прийняття нових доказів, колегія суддів виходить із положень частини третьої статті 367 ЦПК України, відповідно до яких докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 21 березня 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін ( а. с. 107).
Копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами відповідач отримав особисто, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, наявним у матеріалах справи (а. с. 109).
Разом із тим, незважаючи на належне повідомлення про розгляд справи, відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, не подав відзив на позовну заяву, не надав будь-яких заперечень проти позову та не подав доказів на підтвердження обставин, на які посилається в апеляційній скарзі.
При цьому, до апеляційної скарги відповідачем долучено копію військового квитка та довідку військової частини на підтвердження проходження військової служби. Однак будь-яких обставин, які б свідчили про неможливість подання зазначених доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, апелянтом не наведено та матеріали справи таких обставин не містять.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про відсутність передбачених статтею 367 ЦПК України підстав для прийняття вказаних доказів судом апеляційної інстанції.
Колегія суддів також зауважує, що навіть у разі врахування зазначених доказів вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Так, з матеріалів справи вбачається, що спірні кредитні договори були укладені відповідачем 02 квітня 2024 року, 03 квітня 2024 року, 05 квітня 2024 року, 06 квітня 2024 року, 13 квітня 2024 року та 15 квітня 2024 року. Натомість відповідно до наданої довідки військової частини відповідач був призваний на військову службу за мобілізацією лише з 08 жовтня 2025 року, тобто більш ніж через півтора року після виникнення спірних кредитних правовідносин.
Щодо клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи нових доказів, а саме документів на підтвердження перерахування кредитних коштів відповідачу та додаткових розрахунків заборгованості, колегія суддів зазначає таке.
Позивач був ініціатором звернення до суду з даним позовом та зобов`язаний був надати всі наявні у нього докази на підтвердження заявлених вимог під час розгляду справи судом першої інстанції. Водночас будь-яких об`єктивних причин, які б унеможливлювали подання зазначених документів до ухвалення рішення судом першої інстанції, представником позивача не наведено.
За таких обставин, підстави для прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів, поданих позивачем, відсутні.
Разом з тим колегія суддів враховує, що наявні у матеріалах справи докази є достатніми для встановлення обставин укладення між сторонами спірних договорів, переходу до позивача прав вимоги за ними та перевірки обґрунтованості заявлених позовних вимог, а тому неприйняття зазначених доказів не перешкоджає вирішенню спору по суті.
Перевіряючи висновки суду та доводи апеляційної скарги в частині позовних вимог щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються сторонами у договорі залежно від кредитного ризику, строку користування кредитом та інших факторів на дату укладення договору.
Пунктом 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово встановлено обмеження щодо максимального розміру денної процентної ставки за договорами споживчого кредитування. Так, протягом перших 120 днів з дня набрання чинності Законом України № 3498-ІХ максимальний розмір денної процентної ставки не міг перевищувати 2,5 %, протягом наступних 120 днів - 1,5 %, а починаючи з 21 серпня 2024 року - 1 %.
Водночас, положеннями Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що денна процентна ставка визначається на дату укладення договору про споживчий кредит та розраховується з урахуванням законодавчих обмежень, чинних на момент укладення такого договору.
Як убачається з матеріалів справи, спірні кредитні договори були укладені 02 квітня 2024 року, 03 квітня 2024 року, 05 квітня 2024 року, 06 квітня 2024 року, 13 квітня 2024 року та 15 квітня 2024 року, тобто, в період дії законодавчого обмеження, відповідно до якого максимальний розмір денної процентної ставки не міг перевищувати 2,5 %.
При цьому, матеріали справи не містять доказів внесення сторонами змін до істотних умов спірних договорів щодо строків кредитування, загального розміру кредиту чи інших складових, які впливають на розрахунок денної процентної ставки.
Колегія суддів також враховує, що сам по собі розмір реальної річної процентної ставки, зазначений у паспорті споживчого кредиту чи договорі, не є тотожним розміру процентів за користування кредитом, які підлягають нарахуванню та сплаті позичальником відповідно до умов договору. Реальна річна процентна ставка є розрахунковим показником загальної вартості кредиту для споживача, який визначається відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування» та нормативно-правових актів Національного банку України.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 звернула увагу на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом існує в межах погодженого сторонами строку кредитування.
Із наданих позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що проценти були нараховані саме в межах строків кредитування, визначених умовами відповідних договорів, а не після їх спливу.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив склад та розмір заборгованості за процентами, а доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильності його висновків.
Щодо позовних вимог про стягнення комісії.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення, тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
Виходячи з аналізу вимог п. 4 ч. 1 ст. 1,ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст.1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19 щодо застосування ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача, як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також стягувати суму несплаченої вищевказаної комісії з відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).
Відповідно до п 1.5.1. укладеного між сторонами договору визначено, що комісія за надання кредиту становить 1200 грн. Нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі кредиту.
Розмір комісії, встановлений даними пунктами договору, залишається незмінним протягом усього строку (терміну) договору. Встановлений договором розмір комісії не може бути збільшений кредитодавцем в односторонньому порядку.
Укладаючи 03.04.2024 року договір кредиту, позичальник підтвердив, що ознайомлений з договором, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та зобов`язується неухильно дотримуватися їх.
Отже, умови договору про надання кредиту від 03.04.2024 року щодо розміру та порядку сплати комісії з ОСОБА_1 погоджені, Закону України «Про споживче кредитування» вказані умови не суперечать.
Щодо позовних вимог про стягнення пені.
Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача пені за договором позики № 2218888 від 15 квітня 2024 року у розмірі 5 840 грн з огляду на таке.
Так, відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Крім того, законодавцем прямо встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання або невиконання грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики, підлягають списанню кредитодавцем.
У постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22 зазначено, що пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України встановлено спеціальне правове регулювання наслідків прострочення виконання зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики на період дії воєнного стану, яке полягає, зокрема, у звільненні позичальника від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені).
Як убачається з матеріалів справи, а саме з умов кредитного договору № 2218888 від 15 квітня 2024 року, до складу заявлених позовних вимог включено пеню за договором позики № 2218888 від 15 квітня 2024 року у розмірі 5 840 грн, нараховану за порушення відповідачем строків виконання грошового зобов`язання.
Оскільки на момент виникнення прострочення та на час розгляду справи на території України діяв воєнний стан, нарахування та стягнення з відповідача пені суперечить наведеним вище вимогам закону.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 5 840 грн ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Надаючи оцінку решті доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Посилання представника відповідача на окремі постанови судів апеляційної інстанції колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права суд враховує насамперед висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Крім того, наведені відповідачем судові рішення ухвалені за інших фактичних обставин справ та з урахуванням іншої доказової бази, а тому не можуть бути механічно застосовані до спірних правовідносин.
Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недоведеності розміру заявленої до стягнення заборгованості.
Надані позивачем розрахунки заборгованості узгоджуються з умовами спірних договорів та відомостями, які містяться у витягах з реєстрів боржників, що були передані позивачу разом із правом вимоги за договорами факторингу.
При цьому, відповідач не надав власного контррозрахунку, не навів конкретних помилок у здійснених нарахуваннях та не подав жодних доказів часткового або повного погашення спірної заборгованості.
Відтак, підстав для сумніву у правильності визначеного позивачем розміру заборгованості колегія суддів не вбачає.
Крім того, колегія суддів враховує, що твердження представника відповідача про проходження військової служби з 12 березня 2022 року не підтверджені належними та допустимими доказами, які могли б бути прийняті судом апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України.
Разом з тим, як зазначено колегією суддів вище, надана разом з апеляційною скаргою довідка військової частини містить відомості про призов відповідача на військову службу за мобілізацією з 08 жовтня 2025 року, тобто, до моменту звернення відповідача до кредиторів.
На підставі наведеного вище, колегія суддів відмічає, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, а саме, щодо помилкового нарахування пені судом. Разом з тим, інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції частково ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін.
Оскільки суд першої інстанції в резолютивній частині оскаржуваного рішення визначив загальну суму заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, з метою уникнення ускладнень при виконанні судового рішення, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1,10 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 81 425 грн із заявлених 86 905 грн, розмір задоволених позовних вимог становить 93,69 %.
У зв`язку із цим із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позову, пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме: 2837,06 грн (3 028 грн ? 93,69 %)ю
Водночас, апеляційну скаргу відповідача задоволено частково на суму 5 480 грн, що становить 6,31 % від ціни позову. Отже, на користь відповідача підлягає компенсації судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволеної її частини, а саме: 229,13 грн (3 633,60 грн ? 6,31 %).
З урахуванням положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України та здійснення взаємозаліку судових витрат, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 607,93 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Савченко Людмили Василівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (вул. Лісова, буд. 2, пов. 4, м. Бровари, Київська обл., 07400 ЄДРПОУ 35625014) заборгованість у розмірі 81 425 грн, яка складається з наступного:
заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 02445-04/2024 від 02 квітня 2024 року у розмірі 17 490 грн, з яких 5 000 грн заборгованість за основною сумою кредиту та 12 490 грн заборгованість за процентами;

заборгованість за договором про споживчий кредит № 2812773 від 03 квітня 2024 року у розмірі 34 450 грн, з яких 10 000 грн заборгованість за основною сумою кредиту, 23 250 грн заборгованість за процентами та 1 200 грн заборгованість за комісією;
заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 08585-04/2024 від 05 квітня 2024 року у розмірі 11 600 грн, з яких 2 900 грн заборгованість за основною сумою кредиту та 8 700 грн заборгованість за процентами;
заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 09102-04/2024 від 06 квітня 2024 року у розмірі 8 000 грн, з яких 2 000 грн заборгованість за основною сумою кредиту та 6 000 грн заборгованість за процентами;
заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 22780-04/2024 від 13 квітня 2024 року у розмірі 5 400 грн, з яких 1 500 грн заборгованість за основною сумою кредиту та 3 900 грн заборгованість за процентами;
заборгованість за договором позики № 2218888 від 15 квітня 2024 року у розмірі 4 485 грн, з яких 3 000 грн заборгованість за основною сумою позики та 1 485 грн заборгованість за процентами.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судовий збір у розмірі 2 607 грн 93 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура