ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

04 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/739/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.,
суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року (суддя Луніна О.С.) в справі №160/739/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДПС) про:
визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18 листопада 2020 року №Ф-637-25 на суму 43540,92 грн;
зобов`язання внести зміни до інтегрованої картки платника податків та виключити запис про наявність суми податкового боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 43540,92 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2020 №Ф-637-25 на суму 43540,92 грн.
Зобов`язано Головне управління ДПС у Дніпропетровській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 та виключити запис про наявність суми податкового боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 43540,92 грн.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Апелянт вважав висновок суду першої інстанції про визначення дати отримання оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) як 08.07.2024 року таким, що не відповідає матеріалам справи, зокрема доказам направлення (вручення) вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2020 №Ф-637-25 на суму 43540, 92 грн, наявним у справі. 
Також вказує, що довідка форми ОК-7 підтверджує відсутність сплати ЄСВ роботодавцем за періоди, які охоплюються оскаржуваною вимогою, зокрема: нарахування від 22.04.2013 у розмірі 1194,03 грн; за 2017 рік у сумі 8448,00 грн (І квартал не був сплачений у повному обсязі); за IV квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн; за II квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн; за III квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн; за IV квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн; за II квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн. 
У відзиві позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно з даними інформаційної системи ДПС України з 09.02.2012 по 24.11.2021 перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Кам`янській ДПІ, як фізична особа - підприємець та застосовував з 01.04.2012 по 30.09.2013 спрощену систему оподаткування (єдиний податок І група), з 01.10.2013 по 24.11.2021 загальну систему оподаткування. Стан платника 11 - припинено.
Згідно з інформаційними базами даних контролюючого органу в ІКП по КБК 71040000 ФОП ОСОБА_1 відображені нарахування з єдиного внеску за період 2013 - 2020 роки у сумі 43540,92 грн, а саме: нарахування від 22.04.2013 у розмірі 1 194, 03 грн; нарахування від 25.06.2013 у розмірі 4200,09 грн; нарахування від 22.07.2013 у розмірі 1194,03 грн; донараховано штрафні санкції (за невчасну сплату) від 12.08.2013 у розмірі 170,00 грн; за III квартал 2013 року у сумі 1194,03 грн, термін сплати 21.10.2013; за 2017 рік у сумі 8448,00 грн, термін сплати 09.02.2018; за І квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 19.04.2018; за II квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 19.07.2018; за II квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 19.10.2018; за IV квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 21.01.2019; за І квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 19.04.2019; за II квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 19.07.2019; за III квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 21.10.2019; за IV квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 20.01.2020; за І квартал 2020 року у сумі 2078,12 грн, термін сплати 21.04.2020; за II квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн, термін сплати 20.07.2020; за III квартал 2020 року у сумі 3178,12 грн, термін сплати 19.10.2020. 
ГУ ДПС сформована вимога від 18.11.2020 № Ф-637-25У на суму 43540,92 грн та направлена на адресу позивача.
За інформацією відповідача вимога отримана позивачем 29.01.2021.
Як вказує позивач, про оскаржувану вимогу дізнався вперше 08.07.2024 року від свого представника в даній справі.
Згідно з довідками форми ОК-7, виданими Пенсійним фондом України, у період з 2013 - 2020 роки за позивача відбувалась сплата ЄСВ.
Врахувавши, що у вказаний спірний період, який включає строк, за який позивачу нараховано суми єдиного внеску оскаржуваною вимогою, роботодавцями позивача здійснювались відрахування єдиного соціального внеску за нього до бюджету, а доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності судом не встановлено, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки у період з 2013 - 2020 роки позивач був найманим працівником, отримував заробітну плату, з якої щомісячно відраховувались суми єдиного внеску не нижче встановленого законодавством розміру, тому вимога від 18.11.2020 №Ф-637-25 на суму 43540,92 грн підлягає скасуванню в повному обсязі, а дії відповідача з обліковування за позивачем заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування за скасованими податковим вимогами та з нарахування заборгованості є протиправними.
Наведене стало підставою для задоволення вимоги про внесення зміни до інтегрованої картки платника податків та виключення запису про наявність суми податкового боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 43540,92 грн.
Суд визнає висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 09 лютого 2012 року по 24 листопада 2021 року перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області як фізична особа-підприємець, застосовував з 01 квітня 2012 року по 30 вересня 2013 року спрощену систему оподаткування (платник єдиного податку І група), з 01 жовтня 2013 року по 24 листопада 2021 року застосовував загальну систему оподаткування. Стан платника 11 - припинено.
ГУ ДПС у Дніпропетровській області 18 листопада 2020 року сформовано вимогу про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) №Ф-637-25 на суму 43540,92 грн.
Згідно з інформаційними базами даних контролюючого органу в ІКП по КБК 71040000 ФОП ОСОБА_1 відображені нарахування єдиного внеску за період 2013 - 2020 роки у сумі 43540,92 грн: нарахування від 22.04.2013 у розмірі 1194,03 грн; нарахування від 25.06.2013 у розмірі 4200,09 грн; нарахування від 22.07.2013 у розмірі 1194,03 грн; донараховано штрафні санкції (за невчасну сплату) від 12.08.2013 у розмірі 170, 00 грн; за III квартал 2013 року у сумі 1194,03 грн, термін сплати 21.10.2013; за 2017 рік у сумі 8448,00 грн, термін сплати 09.02.2018;? ?за І квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 19.04.2018;? ?за II квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 19.07.2018;? ?за II квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 19.10.2018;? ?за IV квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, термін сплати 21.01.2019;? за І квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 19.04.2019; за II квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 19.07.2019; за III квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 21.10.2019; за IV квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, термін сплати 20.01.2020;? ?за І квартал 2020 року у сумі 2078,12 грн, термін сплати 21.04.2020; за II квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн, термін сплати 20.07.2020; за III квартал 2020 року у сумі 3178,12 грн, термін сплати 19.10.2020.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 якого недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена територіальними органами Пенсійного фонду України у випадках, передбачених цим Законом.
Платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI).
Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються положеннями Закону про оплату праці, та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI).
Також платниками єдиного внеску, як зазначено у пункті 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Верховним Судом в постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 440/2149/19 висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Таким чином, зважаючи на те, що позивач в періоді, за який сформовано оскаржену вимогу, був найманим працівником, тобто застрахованою особою, а платником єдиного внеску (роботодавцем) за нього сплачувався єдиний внесок щомісячно, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність оскарженої вимоги.
Доводи апелянта стосовно того, що довідка форми ОК-7 підтверджує відсутність сплати ЄСВ роботодавцем за періоди, які охоплюються оскаржуваною вимогою, зокрема: нарахування від 22.04.2013 у розмірі 1194,03 грн; за 2017 рік у сумі 8448,00 грн (І квартал не був сплачений у повному обсязі); за IV квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн; за II квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн; за III квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн; за IV квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн; за II квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн, суд відхиляє, адже довідка ОК-7 містить відомості про сплату єдиного внеску за наведені періоди, а сплата єдиного внеску у меншому розмірі, ніж нараховано відповідачем, а також сплата страхових внесків не в кожному звітному періоді з урахуванням сплати у подальшому страхових внесків у більшому розмірі, не вказує на несплату єдиного внеску у зазначених періодах. 
Також суд відхиляє аргумент апелянта про необґрунтованість висновку суду першої інстанції про визначення дати отримання оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) як 08.07.2024 року, позаяк дата вручення вимоги має значення у питанні дотримання позивачем строку звернення до суду із позовом про оскарження такої вимоги, а апелянтом на приведено жодного доводу про пропуск позивачем строку звернення до суду. 
Апелянтом не приведено будь-яких доводів у спростування обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача (зобов`язання ГУ ДПС у Дніпропетровській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 та виключити запис про наявність суми податкового боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 43540,92 грн), тому враховуючи приписи частини першої статті 308 КАС України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судом не надається оцінка цієї частині судового рішення.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року в справі № 160/739/25 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року в справі № 160/739/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 04 травня 2026 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених цим пунктом.
Повне судове рішення складено 04 травня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва 

суддя В.Є. Чередниченко 

суддя С.М. Іванов