Справа № 539/3193/26
Провадження № 2-о/539/135/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року м. Лубни
Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді - Алтухової О.С.,
за участю секретаря судового засідання – Павличенко О.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Лубенського міськрайонного суду у порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, 

ВСТАНОВИВ:
Заявник ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території.
В заяві вказав, що він ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Торез, Донецької області (тимчасово окупована територія). Факт смерті документально підтверджено органами окупаційної влади, а саме довідкою про смерть, свідоцтвом про смерть та свідоцтвом про поховання. 
Для відкриття спадкової справи і оформлення спадщини йому необхідно отримати українське свідоцтво про смерть батька, яке має повну юридичну силу.
Враховуючи вищевикладене, заявник просив суд встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження п.Веселе, Сніжнянського району, Сталінської області, місце смерті м.Торез (Чистякове) Донецької області (тимчасово окупована територія), яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явився. 
Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що згідно копії паспорта, долученої до матеріалів заяви, серії НОМЕР_1 , виданого Торезьким МВ УМВС України в Полтавській області, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_2 , в селі Веселе Сніжнянського району, Донецької області. 
Відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого 30 січня 1980 року, в м.Торез, Донецької області, ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_1 , батьком якого записаний ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_3 .
Відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 , виданого 10 жовтня 1949 рок, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився батько заявника – ОСОБА_2 . 
Згідно довідки про смерть № С-00609 форми №11, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в п.Веселе, Сніжнянського району, Сталінської області. Причина смерті: хронічна печінкова недостатність К72.1; жирова дегенерація печінки, не класифікована в інших рубриках К 76.0. Запис акту № 170269930000700345002 від 21 березня 2026 року. Довідка видана Торезьким міським відділом запису актів громадянського стану Управління РАЦС Донецької народної республіки.
Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 , виданого мовою оригіналу «99300007 Торезским городским отделом записи актов гражданского состояния Управления ЗАГС Донецкой Народной Республики», ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мовою оригіналу «российская федерация, донецкая народная республика, г.Торез, актовая запись о смерти №170269930000700345002 от 21 марта 2026 года». 
Згідно довідки від 26.06.2026 № 3007-7002456133 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець м.Торез, Донецької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .
У зв`язку з тим, що свідоцтво про смерть видане на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, не відповідає встановленій формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації заявниця не може оформити своїх спадкових прав після смерті чоловіка.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.
На підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 та встановлення факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті «хронічна печінкова недостатність К72.1; жирова дегенерація печінки, не класифікована в інших рубриках К 76.0», що надасть можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України, тобто такого, що має юридичне значення.
Керуючись ст.ст. 13, 81, 247, 259, 263-265, 268, 293, 315, 317 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території - задовольнити.
Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження п.Веселе, Сніжнянського району, Сталінської області, місце смерті м.Торез (Чистякове) Донецької області (тимчасово окупована територія), яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті ««хронічна печінкова недостатність К72.1; жирова дегенерація печінки, не класифікована в інших рубриках К 76.0».
Рішення підлягає негайному виконанню, відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Оскарження рішення не зупиняє його виконання.
Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:
заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП - НОМЕР_5 , адреса реєстрації: зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .
Повне судове рішення складено та підписано 02 липня 2026 року.

Суддя Лубенського
міськрайонного суду О.С. Алтухова