ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.06.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/61/26 (345/731/26)	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Горпинюка І.Є. розглянув у межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім", за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін, справу № 909/61/26 (345/731/26) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - розпорядника майна ТОВ "Карпатнафтохім" арбітражного керуючого Босака Олега Євгеновича, про стягнення 202 784,91 грн, з яких 133 253,07 грн – заборгованість по заробітній платі, 69 531,84 – середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 
Суть спору.
В провадженні Господарського суду Івано-Франківської області знаходиться справа про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім".
ОСОБА_1 звернулася до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" про стягнення 202 784,91 грн, з яких 133 253,07 грн – заборгованість по заробітній платі, 69 531,84 – середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою від 13.02.2026 Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області відкрив провадження у даній справі.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.03.2026 справу передано на розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області для розгляду в межах справи № 909/61/26 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім".
Стислий виклад позиції позивача.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка вказує, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записами у трудовій книжці. Відповідно до Наказу № 573-К від 17.11.2025 позивачку звільнено з роботи за ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Позивачка просить стягнути з відповідача 202 784,91 грн, з яких 133 253,07 грн – заборгованість по заробітній платі, 69 531,84 – середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, у прохальній частині позовної заяви, позивачка просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки при звільненні аж по день ухвалення судового рішення у справі.
Стислий виклад заперечень відповідача.
Відповідач відзиву на позов не подав, проти позову не заперечив, доказів погашення заборгованості не надав.
Згідно з ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ч. 9 ст. 165 ГПК України, ч. 2 ст. 178 ГПК України, суд вирішує спір за наявними матеріалами справи.
Стислий виклад позиції третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
Розпорядник майна ТОВ "Карпатнафтохім" - арбітражний керуючий Босак Олег Євгенович пояснень щодо позову і всіх наявних доказів, що підтверджують підтримання позову чи заперечення проти позову, не надав.
Процесуальні дії у справі, вирішення заяв та клопотань.
10.02.2026 ОСОБА_1 звернулася до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою від 13.02.2026 Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, постановив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 05.03.2026, встановив строки для подання заяв по суті справи. 
В той же час, ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 27.02.2026 відкрито провадження у справі № 909/61/26 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" (ідентифікаційний код юридичної особи: 33129683); введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника, введено процедуру розпорядження майном боржника строком на 170 календарних днів - до 17.08.2026, призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Босака Олега Євгеновича.
27.02.2026 о 12:36 здійснено офіційне оприлюднення повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" на офіційному вебпорталі судової влади України; номер публікації: 78594.
Зважаючи на зазначені вище обставини, 19.03.2026 Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області постановлено ухвалу, якою цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" про стягнення сум нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку передано до Господарського суду Івано-Франківської області для розгляду в межах справи № 909/61/26 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім". 
07.04.2026 до Господарського суду Івано-Франківської області від Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області надійшла справа №345/731/26 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 40 283,15 грн. 
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.04.2026 справі № 345/731/26 присвоєно єдиний унікальний № 909/61/26 (345/731/26) та передано на розгляд судді Горпинюку І.Є., у провадженні якого знаходиться справа про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім".
Згідно з ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 09.04.2026, суд прийняв справу до розгляду в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім"; постановив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача розпорядника майна ТОВ "Карпатнафтохім" - арбітражного керуючого Босака Олега Євгеновича; встановив сторонам строк для надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення та письмових пояснень.
Копію ухвали від 09.04.2026 суд надіслав сторонам відповідно до вимог ст. 120 ГПК України.
Згідно з довідками про доставку електронного листа, копія зазначеної вище ухвали доставлена до електронних кабінетів відповідача 09.04.2026 о 14:48; арбітражного керуючого 09.04.2026 о 18:20.
У зв`язку з тим, що позивачка не зареєструвала свій електронний кабінет у підсистемі (модулі) ЄСІТС, копію ухвали від 09.04.2026 про відкриття провадження у справі суд надіслав позивачці рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу, яка вказана в позовній заяві.
Копія ухвали суду від 09.04.2026 вручена позивачці – 16.04.2026, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення (№ відправлення R06 808 2956160).
Враховуючи те, що клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило та з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України справа розглядається за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Фактичні обставини справи, встановлені судом. Оцінка доказів. Норми права, які застосував суд, та інші мотиви ухваленого рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши відповідно до приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України в сукупності всі докази, які мають значення для вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд встановив таке.
Відносно відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" 27.02.2026 Господарським судом Івано-Франківської області відкрито провадження у справі про банкрутство № 909/61/26.
Пунктом 8 ч.1 ст.20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі та зокрема, справи у спорах стягнення заробітної плати.
Відповідно до абзацу першого частини 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачка - ОСОБА_1 перебувала у трудових правовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім", а саме в період 03.09.2024-17.11.2025 працювала на посаді провідного фахівця-керівника групи соціального розвитку відділу оплати праці і соціальних програм, що підтверджується відомостями трудової книжки, серія НОМЕР_1 (а. с 8-9).
Наказом № 573-К від 17.11.2025 позивачка звільнена з роботи за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
При цьому відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Питання у сфері трудових відносин регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (КЗпП України).
Згідно статті 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно частини 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно частини 1 статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 зазначила, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки відповідача № 4/1-1243 від 29.12.2025, вбачається, що станом на день звільнення ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі складала 133 253,07 грн (без утримання податків та інших обов`язкових платежів).
Разом з тим, як вбачається з довідки та вказано у позовній заяві, 18.09.2025 відкрито виконавче провадження № 79151119 із примусового виконання судового наказу у справі № 345/5004/25, виданого Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області 15.09.2025 про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати за період з грудня 2024 по липень 2025 в сумі 80 177,85 грн.
Зазначені обставини підтверджуються відомостями вебпорталу “Судова влада України” та даними єдиного державного реєстру судових рішень за вказаним номером справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом
З огляду на викладене, суд взявши до уваги що частина заробітної плати в сумі 19 479,87 грн, яка входить у заборгованість в сумі 133 253,07 грн, підтверджену довідкою № 4/1-1243 від 29.12.2025 уже стягнута судовим наказом, відкрите виконавче провадження про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та періоди, за які проводились відповідні нарахування, вважає за необхідне вказати, що позивачем невірно визначено суму заборгованості по заробітній платі, яка може бути задоволена судом. Зокрема, сума нарахування заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 в розмірі 133 253,07 грн, яка заявлена до стягнення позивачем, є нарахованою, без вирахування суми заборгованості 19 479,87 грн уже стягнутої згаданим вище судовим наказом Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, що залишається не виконаною в межах виконавчого провадження. 
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі такими, що підлягають задоволенню частково, в сумі 113 773,20 грн. В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 19 479,87 грн слід відмовити. 
Крім того, у позовній заяві ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 17.11.2025 по 10.02.2026 (день подання позовної заяви до суду).
З огляду на несвоєчасну сплату відповідачем заборгованості із заробітної плати, позивачка нарахувала та просить суд стягнути з відповідача суму нарахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.11.2025 по 10.02.2026 (день подання позовної заяви) у розмірі 69 531,84 грн.
Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні просить нарахувати по день ухвалення судового рішення в справі.
Згідно зі ст. 117 КзпП (у редакції чинній з 19.07.2022) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КзпП відповідальність.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КзпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З огляду на несвоєчасну сплату відповідачем заборгованості із заробітної плати, позивач нарахував до стягнення з відповідача суму нарахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.11.2025 до 10.02.2026 (момент подачі позовної заяви) у загальній сумі 69 531,84 грн, при цьому у прохальній частині позовної заяви просить суд здійснити відповідне нарахування - по день ухвалення судового рішення.
Здійснивши перевірку наданих сторонами розрахунків середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.
Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).
Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Стосовно визначення дати з якої повинно бути обраховано середній заробіток, суд виходить з того, що оскільки виплата середнього заробітку настає за умови невиплати з вини підприємства належних сум при звільненні, а такий факт встановлений судом, то обрахування суми середнього заробітку проводиться з наступного дня після дня звільнення, тобто у даному випадку з 18.11.2025.
Отже визначаючи кількість робочих днів, перевіривши правильність розрахунку зробленого позивачем, суд проводить власний розрахунок за період з 18.11.2025 до 17.05.2026 (шість місяців) з урахуванням кількості робочих днів у зазначений період, загалом за 129 робочих днів.
Як підтверджується довідкою відповідача № 4/1-204 від 17.12.2025, середньоденний заробіток позивачки за вересень-жовтень 2025 року (два місяці, які передували місяцю, в якому позивачку звільнено) становив 1103,68 грн. 
Як наслідок, суд вважає вірним нарахування до стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2025 до 17.05.2026 в сумі 142 374,70 грн. (129 робочих днів х 1103,68 грн(середньоденний заробіток)).
При цьому, відкриття провадження у справі про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти.
Між тим, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Так, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. в справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), де касаційний суд, зокрема, зазначив, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Водночас, згідно ч.1 ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п.171.1 ст.171 та 14.1.180 ст.14 Податкового Кодексу України та ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.
Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця.
Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016р. №12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відс. та військовим збором у місяці його фактичного нарахування.
Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п."б" п.176.2 ст.176 Кодексу).
Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Доказів сплати відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку у матеріалах справи відсутні.
Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення 113 773,20 грн заборгованості по заробітній платі та 142 374,70 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В решті позову відмовити.
Судові витрати.
Згідно з приписами п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Склад та порядок розподілу судових витрат визначено главою 8 розділу I ГПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. 
Згідно абзацу 4 статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" з 1 січня 2026 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3328 гривень.
Згідно пп.1 п.2 ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" розмір судового збору за розгляд позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно п.1 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При зверненні з цивільним позовом, позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1331,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 06 лютого 2026 р. № 2 520239141 1, (а.с.13), тобто у передбаченому законом розмірі за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи що позовну вимогу, за яку позивачка сплатила судовий збір, задоволено повністю, суд стягує з відповідача в її користь витрати зі сплати судового збору в розмірі 1331,20 грн.
У відповідності до приписів п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивачка звільнена від сплати судового збору за розгляд позовних вимог в частині стягнення заробітної плати.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що звільнення позивача від сплати судового збору не звільняє відповідача від обов`язку, у разі задоволення позову, сплатити судовий збір в дохід державного бюджету України, в розмірі встановленому пп.1 п.2 ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір", при цьому враховуючи загальний розмір задоволених позовних вимог.
За приписами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір, в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає стягненню з відповідача на користь державного бюджету України, в іншій частині на користь позивача.
З урахуванням наведеного, з огляду на те, що ціна позову у даній справі становила 202 784,91, відповідно при поданні цивільного позову мав бути сплачений судовий збір в розмірі 2027,85 грн, позивачка сплатила судовий збір в розмірі 1331,20 грн, керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 696,65 грн витрат зі сплати судового збору, тобто різницю між сумою, що підлягала до сплати і сумою, яка сплачена позивачкою і стягнута з відповідача в її користь.
Керуючись ст. 13, 73, 74, 86, 123, 129, 165, 178, 236, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - розпорядника майна ТОВ "Карпатнафтохім" арбітражного керуючого Босака Олега Євгеновича, про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" (77306, Івано-Франківська обл., Калуський район, м. Калуш, вул. Промислова, буд. 4; ідентифікаційний код юридичної особи: 33129683) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) 113 773 (сто тринадцять тисяч сімсот сімдесят три) грн 20 коп. заборгованості по заробітній платі (без утримання податків та інших обов`язкових платежів), 142 374 (сто сорок дві тисячі триста сімдесят чотири) грн 70 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2025 до 17.05.2026 (з утриманням податків та інших обов`язкових платежів) та 1331 (одну тисячу триста тридцять одну) грн 20 коп. витрат по сплаті судового збору. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнафтохім" (77306 Івано-Франківська обл., Калуський район, м. Калуш, вул. Промислова, буд. 4; ідентифікаційний код юридичної особи: 33129683) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), бюджетний рахунок UA 908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету 22030106 (стягувач Державна судова адміністрація України, вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 26255795) 696 (шістсот дев`яносто шість) грн 65 коп. судового збору. 
Накази видати після набрання рішенням законної сили.
В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 19479,87 грн - відмовити. 
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Вебадреса, за якою можна знайти текст судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя І.Є. Горпинюк