Справа № 462/8962/24 Головуючий у 1 інстанції: Волинець М.З. 
Провадження № 22-ц/811/2661/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 червня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Костюк С.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 16 червня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте у зареєстрованому шлюбі вони не перебували. З народження дитини він самостійно її доглядає, виховує, матеріально утримує, піклується про її здоров`я, фізичний розвиток, в той час як відповідач самоусунулася від участі у вихованні дитини, не бере участі у її догляді та вихованні, взагалі дитиною не цікавиться, з власної ініціативи самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Вважає, що ухилення ОСОБА_2 без поважних причин від виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є підставою для позбавлення її батьківських прав. Відповідач не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважає, що внаслідок свідомого самоусунення від виконання батьківських обов`язків, нехтування ними, поведінку відповідачки змінити неможливо, а позбавлення батьківських прав відповідатиме найкращим інтересам дитини. З наведених підстав просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 16 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
На думку апелянта суд першої інстанції безпідставно не врахував те, що відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, свідомо ними нехтує, з дня народження не доглядає за дитиною та не виховує її, матеріально її не утримує, у неї байдуже ставлення до дитини та вона не має бажання брати участь у вихованні дитини, так як разом з дитиною не проживає. Суд критично оцінив висновок органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та безпідставно не врахував такий при ухваленні оскаржуваного рішення суду, який у сукупності з іншими доказами у справі свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що пояснення ОСОБА_2 , надані через месенджер Viber, чи як зазначено у висновку органу, в яких вона фактично не заперечує проти позбавлення батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки згідно з положеннями ч.ч. 2,3 ст. 155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини, однак відповідачка не відмовлялась від дитини, а навпаки самоусунулась від її виховання. Судом не взято до уваги те, що відповідач з дитиною не проживає, з дитиною не спілкується, не проявляє до неї материнської турботи та піклування, не виховує, не утримує дитину, не цікавиться її життям, не виявляє інтересу до дитини та її внутрішнього світу, не сприяє створенню умов для отримання дитиною дошкільної освіти, що безспірно свідчить про свідоме ухилення від виконання нею батьківських обов`язків, а позбавлення матері дитини батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, так як таке відношення до дитини, тривала розлука з дитиною мала наслідком ро2зрив психоемоційних зв`язків між матір`ю та донькою. Стверджує, що неявка відповідачки в судові засідання в суді першої інстанції, а також на засідання комісії з розгляду питання про позбавлення її батьківських прав свідчить про її байдужість до долі дитини та небажання виконувати свої батьківські обов`язки. Вважає необгрунтованим висновок суду про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, оскільки відповідачка одразу після народження доньки самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, вже більш ніж два роки не цікавиться життям доньки, не спілкується з дитиною, не проявляє до дитини материнської турботи та піклування, а відтак позбавлення відповідачки батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідачка ОСОБА_2 в судові засідання жодного разу не з`явилася, хоча повідомлялася про день, час та місце розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_4 належним чином повідомлені про судове засідання, призначене на 20.04.2026 року, однак до суду не з`явилися, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи у їх відсутності.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.
Враховуючи те, що сторони належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, те, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення судового рішення, колегія суддів вважає, що неявка учасників, які в судове засідання не з`явилися, не перешкоджає розглядові справи, а відтак вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з відсутності беззаперечних доказів на підтвердження ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, з відсутності достатніх підстав для застосування крайнього заходу як позбавлення відповідача батьківських прав.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 10 січня 2023 року.
Сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували.
Згідно з актами №18 від 06.02.2024 року та №185 від 26.08.2024 року комісії в складі начальника технічного відділу ЛКП «Левандівка» Кирик Г.І., майстрів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та комісії в складі майстрів з експлуатації житлового фонду ЛКП «Левандівка» Кіт Н.Я, ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , зі слів сусідів (з кв.№№5,4,36), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає без реєстрації разом зі своїм батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 працює у ТОВ «Пластіза» на посаді комерційного директора (основна робота), що підтверджується копією наказу про прийняття на роботу № 1-0000000004 від 28.02.2018, також у ТОВ «Пемагама» (за сумісництвом) на посаді директора, що підтверджується наказом №1 від 23.03.2018 про призначення на посаду директора ТОВ «Пемагама».
Позивачу на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності, індексний номер витягу: 112335659 від 31.01.2018 року та володіє на праві спільної (сумісної або часткової) власності часткою у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом № НОМЕР_2 про право власності на квартиру від 19.11.1999 року.
Довідкою, виданою виконавчим комітетом Турківської міської ради від 31 січня 2025 року №7 підтверджується, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована в АДРЕСА_4 , не проживає на території с. Ясениця протягом тривалого часу (більше 15 років), місце її перебування невідоме.
Звертаючись з позовними вимогами про позбавлення батьківських прав, позивач, як на підстави для позбавлення батьківських прав, покликається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої дитини. 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Забезпечення якнайкращих інтересів дитини – це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності а враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). 
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, що їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права т аобов2язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов2язків щодо дитини ( статті 141 СКУкраїни).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; 3) хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України, перелік яких є вичерпним.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.(стаття 166 СК України).
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний та надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків неодноразово було викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 06 червня 2024 року у справі № 132/2049/23, від 25 вересня 2024 року у справі №206/1513/23, від 02 жовтня 2024 року у справі №2-5679/11, від 04 вересня 2024 року у спарві №608/858/22.
Згідно з роз`ясненнями п.п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків щодо дітей у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та від 27 лютого 2023 року в справі №443/643/21.
Відповідно до частин 4, 5, 6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок має рекомендаційний характер. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року в справі № 520/17217/13-ц.
Аналізуючи висновок органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, суд в оскаржуваному рішенні вказав на те, що такий належно необґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідача від здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а тому не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.
Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, орган опіки та піклування беручи до уваги представлені документи, які свідчать, що ОСОБА_2 самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні доньки, не піклується про її життя та здоров`я, матеріально не допомагає, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини від 10.04.2025 року (протокол №9), з метою захисту прав та законних інтересів дитини, орган опіки і піклування, вважав за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В висновку органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради зазначено, що ОСОБА_2 на засідання комісії з питань захисту прав дитини не прибула, хоча про час та місце повідомлялась, подала письмову заяву, в якій зазначила, що дочка проживає з батьком, у неї немає можливості дати доньці те, що дає їй батько, вона зараз має щасливе особисте життя.
Наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не містить відомостей про наявність виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав, висновок органу опіки та піклування ґрунтується виключно на поясненнях позивача, пояснення матері дитини ОСОБА_2 не заслуховувались, причини такої її поведінки органом опіки та піклування не з`ясовувались, її думка щодо позбавлення її батьківських прав, не з`ясовувалась, перевірки не проводились.
Вищенаведене спростовує доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки суд першої інстанції такі свої висновки в повній мірі обґрунтував в оскаржуваному рішенні суду.
Колегія суддів погоджується з такою оцінкою судом першої інстанції висновку органу опіки та піклування, і крім цього зазначає, що із висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав матері дитини сприятиме захисту інтересів дитини, відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог вірно не взяв до уваги пояснення ОСОБА_2 , надані через месенджер Viber, в яких вона фактично не заперечує щодо позбавлення батьківських прав, оскільки згідно з положеннями ч.ч. 2,3 ст. 155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.
Колегія суддів вважає, що вказані пояснення не є беззаперечним доказом того, що ОСОБА_2 не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав щодо доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вона не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні.
Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про проведені бесіди з ОСОБА_2 та попередження її щодо недопустимості такої поведінки щодо дитини, про необхідність змінити ставлення до дитини, до її виховання, змінити своє ставлення до виконання батьківських обовязків.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно підтверджували факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено передбачених статтею 164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не підлягають до задоволення.
Колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять достатніх доказів ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, тобто такої винної поведінки особи, коли вона свідомо, систематично, не зважаючи на заходи попередження, продовжує не виконувати ці обов`язки.
Колегія суддів також звертає увагу на відсутність у матеріалах справи інформації, яка б давала підстави вважати, що поведінку відповідача не можливо змінити, не містить таких даних і поданий висновок органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено ухилення відповідача від виконання обов`язків по вихованню дитини.
Водночас, встановлені судом обставини, вказують на недоліки у здійсненні відповідачем своїх батьківських прав щодо доньки, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки, оскільки залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав. 
За таких обставин, враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, а інтересам дитини найкраще відповідатиме збереження її зв`язків з сім`єю, в тому числі і з матір`ю, крім того, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується у разі, коли захистити права та інтереси дитини іншим шляхом неможливо, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..
Доводи апеляційної скарги про те, що неявка відповідача в судові засідання в суді першої інстанції, а також на засідання комісії з питань захисту прав дитини при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради при розгляді питання про позбавлення її батьківських прав, свідчить про її байдужість до дитини та небажання виконувати свої батьківські обов`язки, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, застосування кого допускається лише тоді, коли змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суд першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Турківського районного суду Львівської області від 16 червня 2025 року – змінити.
Доповнити резолютивну частину рішення Турківського районного суду Львівської області від 16 червня 2025 року абзацом другим такого змісту:
«Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .».
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
У зв`язку з перебуванням суддів у відпустці постанова складена 08 червня 2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 
Судді: О.М. Ванівський 
Р.П. Цяцяк