ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 619/2229/25
Номер провадження 22-ц/818/575/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
представника позивачки адвоката Калмикової Л.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 липня 2025 року в складі судді Нечипоренко І.М. по справі № 619/2229/25 за позовом ОСОБА_1 до Дергачівської міської військової адміністрації Харківського району Харківської області про визнання права власності за заповітом,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Дергачівської міської військової адміністрації Харківського району Харківської області про визнання права власності за заповітом.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , якій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 грудня 1993 року належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_2 склала заповіт на її користь. Про існування заповіту вона не знала і лише на початку січня 2025 року при переїзді до м. Харкова виявила його серед документів. ОСОБА_2 не є її родичкою, вони лише мали однакове прізвище, тому вона не знала про наявність підстав для спадкування. 09 квітня 2025 року з приводу оформлення спадкових прав вона звернулась до приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М., яка порекомендувала у зв`язку з пропущеним строком для подачі заяви про прийняття спадщини, не прийняття спадщини іншими спадкоємцями, які могли б дати згоду на таке прийняття, звернутися до суду для вирішення цього питання. Вказала, що вона не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_1 , оскільки не проживала разом з нею та не подала заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк, адже не знала про існування заповіту, що є поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини.
Просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
14 травня 2025 року від Дергачівської міської військової адміністрації Харківського району Харківської області до суду надійшов відзив, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказала, що спадкодавець померла у 2001 році, тоді як позивачка із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини звернулася лише у 2025 році, тобто, з пропуском строку. Доказів, які б свідчили про те, що позивачка фактично вступила в управління спірним житловим будинком, у якому проживала спадкодавець, не надано. На зворотній сторінці заповіту після смерті заповідача 27 березня 2002 року секретарем Слатинської селищної ради зроблено запис про те, що заповіт не відмінявся та не змінювався. За вищезазначеним записом могла звернутися тільки особа, на користь якої зроблено заповіт, тобто позивачка. Крім того, в позовній заяві позивачка зазначає, що заповіт вона знайшла серед документів, які знаходились у неї, в зв`язку з чим не можна погодитися з її обґрунтуванням про незнання про наявність заповіту.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 спадщину не прийняла. Знаходження заповіту саме вдома у ОСОБА_1 свідчить про те, що вона мала знати про його наявність. До того ж, заповіт містить запис від 27 березня 2002 року, який зроблено секретарем Слатинської селищної ради, про те, що заповіт не відмінявся та не змінювався, отже, спадкоємець за заповітом, звертаючись до секретаря селищної ради, був обізнаний про наявність заповіту. 
На вказане судове рішення 01 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 – адвокат Калмикова Л.К. до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 у встановлений законом строк, оскільки нічого не знала про заповіт та про наявність у неї підстав для спадкування, адже спадкодавець не є її родичкою. Підстав ставити під сумнів її твердження про незнання про заповіт у суду не було, оскільки заповіт складається без присутності особи, якій заповідається майно. На період 2001 року заповідач ОСОБА_2 спілкувалася і мала гарні відносини з батьками позивачки, які вже померли, та з невідомих причин не повідомили її про заповіт. На початку 2025 року, коли внаслідок збройної агресії російської федерації і неможливості внаслідок постійних обстрілів проживати в смт. Слатине Харківського району Харківської області позивачка разом з сім`єю виїжджала з смт. Слатине, вона збирала речі, документи і побачила серед документів заповіт ОСОБА_2 , складений на її ім`я. Раніше даний заповіт вона не бачила, про його існування не знала. До секретаря Слатинської селищної ради з питань, пов`язаних із заповітом, вона не зверталася. У зв`язку із чим і в чиїй присутності на заповіті зроблено напис у 2002 році їй не відомо. Знаходження документу в її домоволодінні не свідчить про те, що вона знала про його існування. Той факт, що вона дізналася про існування заповіту лише в 2025 році, підтверджується її невідкладним зверненням до приватного нотаріуса саме в 2025 році з метою вчинення дій, спрямованих на отримання спадщини. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту. Нормами ЦК 1963 року не було передбачено надання додаткового строку для прийняття спадщини, тому предметом позову є вимога саме про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. Суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин нерелевантні висновки Верховного Суду, оскільки в даній справі не йшлося про фактичний вступ у спадщину.
30 вересня 2025 року через систему «Електронний суд» від Дергачівської міської військової адміністрації Харківського району Харківської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Відзив мотивовано тим, що позивачка посилається лише на незнання про існування заповіту, що не відповідає дійсності. Згідно копії заповіту, доданого до позовної заяви, на зворотній сторінці зроблено запис секретарем Слатинської селищної ради про те, що заповіт не відмінявся та не змінювався і запис датовано «27 березня 2002 року», тобто після смерті заповідача ОСОБА_2 . Таким чином, за вищезазначеним записом могла звернутися тільки особа, на користь якої зроблено заповіт, тобто позивачка. Крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що заповіт вона знайшла серед документів, які знаходились у неї.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки адвоката Калмикову Л.К., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Дергачівської нотаріальної контори Маренич Г.П. 17 грудня 1993 року № 2-3668, належав житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19, 35).
15 лютого 2001 року секретарем Слатинської селищної ради Дергачівського району Харківської області Бережною Н.В. за реєстровим номером № 12 від імені ОСОБА_2 посвідчено заповіт, яким остання все своє майно заповіла ОСОБА_1 (а.с. 21).
Вказаний заповіт зареєстрований у Спадковому реєстрі та є чинним, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру № 81105706 від 08 травня 2025 року (а.с. 53 зворот).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с. 20).
За відомостями Харківського обласного державного нотаріального архіву від 02 травня 2025 року після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину від спадкоємців не надходили, спадкова справа не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с. 48). Відсутність спадкової справи підтверджується також інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 81045646 від 05 травня 2025 року (а.с. 57).
Заповіт від 15 лютого 2001 року на зворотній сторінці містить напис, зроблений 27 березня 2002 року секретарем Слатинської селищної ради, про те, що цей заповіт не відмінявся та не змінювався.
ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 15).
23 січня 2025 року ОСОБА_1 зареєстрована як ВПО у АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою № 6326-5003589583 (а.с. 17).
У березні 2025 року за замовленням ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно технічного паспорту та довідки ФОП ОСОБА_3 від 27 березня 2025 року загальна площа будинку 67,2 кв м, житлова 33,4 кв м, у тому числі побудовано (переплановано/реконструйовано) самочинно – відсутні (а.с. 22-29).
З відповіді приватного нотаріуса ХРНО Харківської області Коробець О.М. від 09 квітня 2025 року № 196/02-14 вбачається, що на усне звернення ОСОБА_1 щодо оформлення спадкових справ після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 повідомлено, що у зв`язку з пропущенням строку для подачі заяви про прийняття спадщини, не прийняттям спадщини іншими спадкоємцями, які могли б дати згоду на таке прийняття, рекомендовано звернутися до суду для вирішення цього питання (а.с. 18).
Статтею 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних справ та інтересів може бути визнання права.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
За змістом частин четвертої, п`ятої "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України (2004 року), відносини спадкування регулюються нормами ЦК (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року (далі - ЦК УРСР).
Спадкові відносини виникають із моменту відкриття спадщини.
Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК УРСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Частиною 1 статті 534 ЦК УРСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачалось, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:
1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;
2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи фактично такий вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Якщо позивач у шестимісячний строк вступив у управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку для прийняття спадщини.
При цьому, нормами ЦК УРСР 1963 року не було передбачено надання спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.
Відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі №556/1354/15-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 650/1329/16-ц.
Частиною першою статті 550 ЦК УРСР визначено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути подовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку й без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.
Цей строк може бути подовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо в указаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд із цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про подовження пропущеного строку.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 "Про практику розгляду судами України справ про спадкування", передбачений статтею 549 ЦК УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. У разі продовження зазначеного строку суд одночасно вирішує питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що збереглося в натурі, або на грошові суми, коли воно реалізоване.
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, які має оцінити суд з урахуванням доводів і заперечень учасників справи та її фактичних обставин.
Законодавство не встановлює конкретний перелік поважних причин пропуску строку на подачу заяви про прийняття спадщини, та такі причини оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи. Головною ознакою поважних причин є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.
Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або іншої черги спадкоємців, які набували право на спадкування за законом, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.
Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 330/761/21.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 не прийняла своєчасно спадщину після смерті ОСОБА_2 ані шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном, ані шляхом звернення до нотаріуса із відповідною заявою.
В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилалась на необізнаність про заповіт ОСОБА_2 на її ім`я та про наявність у неї підстав для спадкування, оскільки спадкодавець не є її родичкою.
Разом з тим, з дня відкриття спадщини до дня звернення ОСОБА_1 до суду минуло майже 25 років, що є суттєвим строком, протягом якого позивачка могла безперешкодно встановити наявність заповіту на своє ім`я і не мала з цього приводу об`єктивних та непереборних труднощів.
Позивачка зазначає, що заповіт віднайшла у власних речах при переїзді, у зв`язку з чим її посилання на необізнаність про його існування є непереконливими.
До того ж, на вказаному заповіті дійсно міститься напис секретаря селищної ради про його чинність від 27 березня 2002 року, тобто зроблений вже після відкриття спадщини, що свідчить про наявність заінтересованих осіб і вжиття заходів щодо з`ясування чинності заповіту після смерті ОСОБА_2 . Доказів того, що вказаний запис вчинено не за її зверненням як спадкоємця, позивачка не надала.
Посилання ОСОБА_1 на невідкладне звернення до нотаріуса у 2025 році колегія суддів відхиляє, оскільки цей факт жодним чином не підтверджує її необізнаність про заповіт до січня 2025 року.
Доводи ОСОБА_1 про неповідомлення її про заповіт її батьками та можливе звернення її матері до селищної ради у 2002 році з приводу заповіту є лише її припущеннями, які вищевказаних висновків не спростовують.
Щодо принципу свободи заповіту, то він має застосовуватися судом лише з урахуванням наявності поважних причин пропуску передбаченого законом строку прийняття спадщини, які у даному разі не доведені, а також загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що у позивачки були відсутні перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини у відповідності до законодавства, яке було чинним на час відкриття спадщини, тобто ЦК УРСР, (в редакції 1963 року), а зазначені нею обставини не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.
Отже, ОСОБА_1 не доведені поважні причини пропуску строку для прийняття спадщини, які давали б підстави для продовження строку для прийняття спадщини понад установлений законом шестимісячний строк і визнання за нею права власності на спадкове майно на підставі правил ЦК УРСР.
Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Враховуючи, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстави для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 червня 2026 року

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.Ю. Тичкова 

В.Б. Яцина