ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 травня 2026 року 
м. Київ 

справа № 947/30361/23 
провадження № 61-1309св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради, 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 липня 2024 року у складі судді Бескровного Я. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у складі колегії суддів Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Сегеди С. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради, про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсного правочину, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради, у якому просила: 

- застосувати до угоди від 29 липня 2015 року про заміну сторони в договорі асоційованого членства в споживчому товаристві від 29 вересня 2014 року № 6/23, укладеній між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , наслідки недійсності нікчемного правочину, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень, внесених державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар О. Ю. на підставі рішення № 27965256, яким проведено державну реєстрацію права власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 834880751101) від 22 січня 2016 року на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 січня 2016 року № 27965256; 

- визнати недійсною нікчемну угоду від 29 липня 2015 року № 2 про заміну сторони у договорі асоційованого членства у споживчому товаристві від 29 вересня 2014 року № 6/23, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в частині заміни сторони, а саме відступлення майнових прав. 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 29 вересня 2014 року між Споживчим товариством «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт» (далі - СТ «ЖБК «Будова-Ріелт») та ОСОБА_3 укладено договір про асоційоване членство у споживчому товаристві № 6/23, за яким останній набув статусу пайщика. 

Згоду на укладення зазначеного договору позивач надала нотаріально 29 вересня 2014 року в інтересах сім`ї. 

У грудні 2015 року позивачу стало відомо про відчуження спірної квартири ОСОБА_3 на користь його матері ОСОБА_2 на підставі угоди від 29 липня 2015 року № 2 про заміну сторони у договорі асоційованого членства. 

Позивач вважала, що зазначена угода є нікчемною, оскільки вона не містить усіх істотних умов договору, зокрема ціни, у зв`язку з чим до неї підлягають застосуванню наслідки недійсності нікчемного правочину. 

Крім того, на думку позивача, угода від 29 липня 2015 року № 2 за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу майнових прав, а отже, мала відповідати вимогам закону, встановленим для такого виду договорів. 

Щодо дотримання позовної давності позивач зазначала, що його перебіг було перервано у зв`язку з її зверненням до суду з позовом у 2017 році у справі № 520/1996/17. З огляду на це, на її переконання, перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розпочався з 29 липня 2021 року (з урахуванням ухвалення Верховним Судом постанови у зазначеній справі 28 липня 2021 року) та спливає 29 липня 2024 року. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Київський районний суд міста Одеси рішенням від 30 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що у разі, якщо недійсність правочину прямо встановлена законом, тобто правочин є нікчемним, позовна вимога про визнання такого правочину нікчемним не є належним способом захисту порушеного права чи інтересу. 

За наявності спору щодо правових наслідків нікчемного правочину суд зобов`язаний перевірити доводи сторін і, застосувавши норми матеріального права, у мотивувальній частині рішення підтвердити або спростувати обставини нікчемності правочину. Водночас встановлення нікчемності правочину не передбачене законом як самостійний спосіб захисту цивільних прав та інтересів. 

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2018 року у справі № 520/1996/17, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року та постановою Верховного Суду від 28 липня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та СТ «ЖБК «Будова-Ріелт» про визнання недійсною угоди про заміну сторони у договорі асоційованого членства, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності відмовлено. 

Щодо доводів позивача про відсутність істотних умов угоди від 29 липня 2015 року № 2, зокрема ціни, як підстави її недійсності, суд першої інстанції зазначив, що відсутність у договорі певної істотної умови може свідчити про його неукладеність, а не про недійсність, якщо інше прямо не передбачено законом. При цьому питання про неукладеність договору вирішується на момент його укладення, а не за наслідками його виконання сторонами. 

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним, а наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не відбувся. У разі заперечення самого факту укладення правочину такі доводи підлягають оцінці судом у межах розгляду спору, без необхідності заявлення окремої вимоги про визнання правочину недійсним. 

Позивач не навела норм закону, які б передбачали недійсність або нікчемність спірної угоди з огляду на відсутність зазначених нею умов. Водночас вона помилково ототожнює угоду про заміну сторони у зобов`язанні з договором купівлі-продажу майнових прав. 

Суд керувався тим, що угода № 2 є правочином про відступлення права вимоги, який може бути як оплатним, так і безоплатним, а тому відсутність умови про ціну не свідчить про його недійсність, оскільки ціна не є обов`язковою істотною умовою такого правочину. 

Зміст правочину визначається не його назвою, а реальними правами та обов`язками сторін, встановленими у договорі. 

Установивши, що угода № 2 укладена за вільним волевиявленням сторін, не суперечить вимогам законодавства та спрямована на перехід усіх прав і обов`язків за договором асоційованого членства від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку про її відповідність вимогам закону. 

Отже, позивач не довела наявності підстав, з якими закон пов`язує недійсність правочину, а також не встановлено обставин, які свідчать про його нікчемність, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. 

Суд також зазначив, що позивач пропустила позовну давність, однак з огляду на недоведеність порушення її прав відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. 

Одеський апеляційний суд постановою від 10 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Леванюк Т. В., залишив без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 липня 2024 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, яким надано належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У лютому 2026 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням поданих уточнень просить скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 липня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 738/1772/17, від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, від 10 квітня 2024 року у справі № 750/319/18 та у постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 520/1996/17, від 12 січня 2022 року у справі № 344/12729/17, від 14 лютого 2024 року у справі № 761/46622/19, від 07 серпня 2024 року у справі № 757/18462/21, від 12 грудня 2024 року у справі № 916/2671/23, від 25 грудня 2025 року у справі № 521/16935/24 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, відсутні правові висновки Верховного Суду щодо застосування статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). 

Уточнену касаційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки її доводам щодо нікчемності оспорюваного правочину з підстав відсутності погодження сторонами істотних умов, зокрема ціни договору. 

Інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкта нерухомості, а тому у разі порушення його речових прав має право на їх судовий захист, зокрема шляхом пред`явлення позову про визнання за ним майнових прав та витребування майна з незаконного володіння іншої особи, без необхідності заявлення вимог про визнання недійсними нікчемних правочинів. 

Асоційоване членство у споживчому товаристві, набуте в результаті укладення договору, породжує відстрочене право власності на об`єкт нерухомого майна, що буде створений у майбутньому, а тому такі права, як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, підлягають правовому захисту. 

Заявник вважає, що правовій оцінці підлягала відповідність вимогам закону правочину, оформленого угодою № 2, за якою майнове право передано іншій особі без погодження ціни. 

На її переконання, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про можливість як оплатного, так і безоплатного характеру спірного правочину, оскільки відповідна домовленість між сторонами відсутня, а із змісту угоди не вбачається врегулювання питання ціни чи безоплатності. 

Крім того, заявник зазначає, що оцінка наявності чи відсутності порушення її прав має здійснюватися з урахуванням того, що вона не була стороною спірного правочину, участі в його укладенні не брала та була повідомлена про нього лише після його вчинення. 

ОСОБА_3 відчужив майнові права на об`єкт нерухомого майна, набуті за рахунок спільних коштів подружжя, на користь своєї матері без будь-якої грошової компенсації, при цьому угода не містить відомостей щодо ціни або безоплатності такого відчуження. 

Відносини, пов`язані з участю у житлово-будівельному кооперативі, фактично є формою інвестування у будівництво житла, а права асоційованого члена можуть розглядатися як майнові права, співмірні корпоративним правам. 

Верховний Суд у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 520/1996/17, за участю тих самих сторін, зазначив, що майнові права на спірну квартиру були набуті ОСОБА_3 під час шлюбу зі ОСОБА_4 , яка надала нотаріально посвідчену згоду на їх придбання в інтересах сім`ї, при цьому у період шлюбу за такі майнові права сплачено кошти у повному обсязі, у зв`язку з чим вони набули статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя. 

Таким чином, установлено факт відчуження ОСОБА_3 на користь своєї матері 100 % майнових прав на об`єкт нерухомого майна, який у подальшому було введено в експлуатацію. 

Суд першої інстанції, оцінюючи спірні правовідносини, керувався тим, що вони оформлені угодою № 2 як правочином про заміну сторони, проте аналіз її змісту у сукупності з договором асоційованого членства свідчить про відсутність чітко визначених ролей кредитора та боржника. 

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що правочин про заміну сторони у договорі асоційованого членства є різновидом відступлення права вимоги (цесії), однак, за доводами заявника, така кваліфікація є помилковою, оскільки у відповідних правовідносинах відбувається одночасна заміна як кредитора, так і боржника, що виключає можливість їх кваліфікації як відступлення права вимоги. 

З урахуванням того, що правовий зміст договору визначається його умовами, а не назвою, заявник вважає, що спірний правочин підлягає кваліфікації як договір купівлі-продажу або дарування майнових прав, у якому ціна або безоплатність є істотною умовою. 

Суди безпідставно застосували до спірних правовідносин положення статті 512 ЦК України, тоді як підлягали застосуванню положення статей 655 або 719 ЦК України залежно від характеру правочину. 

Крім того, суд першої інстанції, встановивши відсутність порушення прав позивача, одночасно дійшов висновку про пропуск позовної давності, що є взаємовиключними висновками. 

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 16 березня 2026 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Київського районного суду міста Одеси. 

31 березня 2026 року матеріали справи № 947/30361/23 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 18 липня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 22 червня 2016 року у справі № 521/7336/16-ц, яке набрало законної сили 04 липня 2016 року. 

У сторін є спільні неповнолітні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 

29 вересня 2014 року ОСОБА_3 уклав із СТ «ЖБК «Будова-Ріелт» договір асоційованого членства № 6/23. 

За умовами цього договору товариство прийняло ОСОБА_3 до асоційованих членів (пайовиків), а останній зобов`язався внести пайовий внесок та брати участь у реалізації статутних цілей товариства, зокрема у фінансуванні будівництва житлового будинку, із подальшим набуттям права на отримання закріпленої за ним квартири після введення об`єкта в експлуатацію. Розмір пайового внеску становив 626 000,00 грн. 

29 липня 2015 року між СТ «ЖБК «Будова-Ріелт», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено угоду № 2 про заміну сторони у договорі асоційованого членства від 29 вересня 2014 року № 6/23. 

Згідно з умовами цієї угоди первісного пайовика ОСОБА_3 замінено на нового пайовика ОСОБА_2 , до якої перейшли всі права та обов`язки первісного пайовика за договором у тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент укладення угоди, при цьому ОСОБА_3 втратив статус асоційованого члена товариства. 

27 січня 2016 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар О. Ю. прийняв рішення № 27965256 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 834880751101). Підставою виникнення права власності зазначено довідку про виплату пайового внеску від 31 серпня 2015 року № 143, видану СТ «ЖБК «Будова-Ріелт». 

Відомості про зазначене право підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 28 березня 2017 року № 83601005. 

17 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та СТ «ЖБК «Будова-Ріелт» про визнання угоди недійсною, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності, посилаючись на порушення інтересів сім`ї та вимоги статті 65 Сімейного кодексу України. 

Київський районний суд міста Одеси рішенням від 19 грудня 2018 року у справі № 520/1996/17, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року та постановою Верховного Суду від 28 липня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовив. 

У справі № 520/1996/17 суди встановили, що на момент укладення угоди від 29 липня 2015 року № 2 ОСОБА_3 діяв за наявності нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_4 від 29 вересня 2014 року, наданої в інтересах сім`ї, якою вона уповноважила його на вчинення будь-яких правочинів та підтвердила, що всі дії ОСОБА_3 вчиняються за їх попередньою домовленістю та відповідають інтересам сім`ї. Передання ОСОБА_3 прав асоційованого членства на користь своєї матері ОСОБА_2 відбулося у межах наданих повноважень та за відсутності порушення прав і інтересів ОСОБА_4 . 

Крім того, у зазначеній справі Верховний Суд дійшов висновку, що майнові права на спірну квартиру були набуті ОСОБА_3 під час шлюбу зі ОСОБА_4 , яка надала нотаріально посвідчену згоду на їх придбання в інтересах сім`ї, при цьому у період шлюбу сторони сплатили кошти за такі майнові права у повному обсязі. За таких обставин ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право спільної сумісної власності на майнові права на спірну квартиру. Водночас ОСОБА_4 не позбавлена права на захист свого майнового інтересу шляхом пред`явлення вимоги до ОСОБА_3 про компенсацію вартості її частки у спільному сумісному майні подружжя, до складу якого входять майнові права, набуті за договором асоційованого членства у СТ «ЖБК «Будова-Ріелт» від 29 вересня 2014 року. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 3 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 

Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦПК України). 

Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); в) факторингу (глава 73 ЦК України). 

У статті 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. 

Згідно з частиною першою статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. 

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. 

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності. Інвестування та фінансування однієї квартири в об`єкті будівництва кількома інвесторами можливе виключно за умови укладення між ними договору в письмовій формі, в якому визначаються частка кожного інвестора та порядок внесення ним відповідної інвестиції. Втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб`єктами інвестиційної діяльності зверх своєї компетенції не допускається. 

Відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» за рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів. 

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). 

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається у разі, якщо недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність) або якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зробив висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. 

Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 зазначив, що з урахуванням змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. 

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. 

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). 

Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися у належності особі, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті, і є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 461/606/18 (провадження № 61-5655св19)). 

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. 

У такий спосіб Верховний Суд запровадив певний алгоритм, який полягає в тому, що хоча кожна з наведених складових (а) відсутність у позивача права або законного інтересу; б) відсутність їх порушення; в) відсутність їх порушення саме відповідачем; г) обрання неналежного та/або неефективного способу захисту позивачем) і є самостійною підставою для відмови в позові, однак їх застосування судом можливо виключно за наявності позитивної відповіді на попереднє питання. 

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18. 

Так, відсутність порушеного права чи законного інтересу позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови судом у задоволенні позову, причому суду не потрібно вдаватися до перевірки обраного способу захисту або суті спору, якщо порушення не доведено. Це підтверджено практикою Верховного Суду, яка наголошує, що для звернення до суду обов`язково має бути наявне суб`єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, і його відсутність унеможливлює захист (постанови Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20). 

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Установивши, що оспорюваний правочин відповідає вимогам чинного законодавства України, не порушує прав і законних інтересів позивача, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 

Враховуючи наведене та правильно визначивши характер спірних правовідносин і норми матеріального права, що підлягають застосуванню, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків як про недоведеність  ОСОБА_1 наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання оспорюваної угоди недійсною (нікчемною), так і про недоведеність порушення цим правочином її прав та законних інтересів. 

Доводи касаційної скарги про нікчемність зазначеного правочину з підстав відсутності погодження сторонами істотної умови у вигляді ціни є безпідставними, оскільки суди правильно врахували правову природу спірного правочину як такого, що спрямований на заміну сторони у зобов`язанні (перехід прав та обов`язків за договором асоційованого членства), для якого умова про оплатність не є обов`язковою. 

Крім того, відповідно до статті 626 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а правова природа правочину визначається не його назвою, а змістом встановлених сторонами прав та обов`язків. 

Спірна угода спрямована на перехід прав та обов`язків за договором асоційованого членства та за своїм змістом не суперечить вимогам закону. Сам собою факт відсутності в угоді положень про оплатність або безоплатність не свідчить про її недійсність чи нікчемність. 

Посилання заявника на те, що правочин підлягає кваліфікації як договір купівлі-продажу або дарування майнових прав, є помилковими, оскільки такі висновки не ґрунтуються на встановленому судами змісті спірних правовідносин. 

Суди обґрунтовано врахували, що спірний правочин укладено за наявності нотаріально посвідченої згоди позивача, наданої в інтересах сім`ї, що узгоджується з положеннями статті 65 СК України, а тому відсутні підстави вважати, що такий правочин порушує її права як співвласника. 

Крім того, у справі № 520/1996/17 за участю тих самих сторін вже встановлено, що передання майнових прав відбулося у межах наданих повноважень та без порушення прав позивача, а також підтверджено факт набуття майнових прав у період шлюбу як об`єкта спільної сумісної власності. 

За таких обставин позивач не позбавлена права на захист свого майнового інтересу іншим належним способом, зокрема шляхом заявлення вимог про компенсацію вартості частки, однак обраний нею спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального права зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи та незгоди з їх правовою оцінкою, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання спірного правочину недійсним та задоволення позовних вимог. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 липня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко