Справа № 212/6763/26
2/212/5308/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 червня 2026 року м. Кривий Ріг
Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі:
головуючого судді – Козлова Д. О.,
за участю секретаря – Пижик В. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривий Ріг справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за кредитним договором,
за участі відповідача – ОСОБА_1 , -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 06.04.2025 року уклали кредитний договір № 06.05.2024-100002194, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 5000 грн. строком на 112 днів з дати його надання зі сплатою відсотків у розмірі 1,5% за 1 день користування кредитом. При цьому неустойка в сумі 50 грн. нараховується за кожен день неналежного виконання кожного зобов`язання. Також нараховується комісія в сумі 500 грн. за надання кредиту. Кошти за кредитним договором № 06.05.2024-100002194 були зараховані на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 . В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на дату подання позову в неї утворилась заборгованість у розмірі 16400 грн., що складається з тіла кредиту в сумі 5000 грн., а також процентів в сумі 8400 грн., комісії в сумі 500 грн. та неустойки в сумі 2500 грн. Враховуючи викладене вмотивування, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» борг за договором №06.05.2024-100002194 у розмірі 16400 грн., поклавши також судові витрати на відповідача.
Не погоджуючись із позовом, ОСОБА_1 , подала відзив, де вказувала, що наданий позивачем розрахунком заборгованості є необґрунтованим, тому підлягає задоволенню лише частково. Так була протиправно нарахована неустойка в розмірі 2500 грн., що суперечить п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки неустойка, нарахована з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання кредитних договорів підлягає списанню кредитодавцем. Також заперечувала проти нарахованих на тіло кредиту (5000 грн.) відсотків у сумі 8400 грн. всупереч положень Закону України «Про споживче кредитування», за яким з урахуванням змін, внесених Законом № 3498-ІХ, сукупна денна відсоткова ставка за споживчим кредитом не може перевищувати 1% на день від загального розміру кредиту, тому сума відсотків підлягає перерахунку судом за максимально дозволеною ставкою 1% на день, що становить 6720 грн., тому надмірно нараховані відсотки в сумі 1680 грн. стягненню не підлягають. Крім того вказувала, що позивач безпідставно нарахував комісію в розмірі 500 грн., оскільки за ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» заборонено встановлення комісій, які не пов`язані з обслуговуванням кредиту, тому оскільки позивач не надав обґрунтування такої комісії її стягнення буде безпідставним. На підставі викладеного просила суд позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» задовольнити частково, зменшивши загальний розмір боргу до 11720 грн., відмовивши повністю у задоволенні позовних вимог в частині стягнення неустойки та комісії.
У відповіді на відзив представник ТОВ «Споживчий центр» зазначав, що за п. 17 Прикінцевих положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати протягом перших 120 днів - 2,5%, а протягом наступних 120 днів - 1,5%. Отже, враховуючий дату укладення кредитного договору, денна процентна ставка, передбачена договором із відповідачем є законною. Також вказував, що оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, маючи статус фінансової установи, яка надає фінансові послуги з надання кредитів без відкриття рахунку, то не може надавати первинні банківські документи, тому наданий суду розрахунок боргу є належним доказом. Додавав, що комісія по договору кредиту пов`язана із перерахуванням кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний позичальником, з використанням стороннього сервісу, інтернет-еквайрингу, оскільки ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі на відміну від банківського кредиту. Отже, плата за надання кредиту на картку, зазначену позичальником, виправдана. Також за законом з 24.01.2024 року кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язань по споживчому кредиту. Зважаючи на викладене, просив суд задовольнити позов повністю.
Представник позивача, Оболонкова Ю. В., до судового засідання не з`явилась, прохаючи провести розгляд справи без участі представників ТОВ «Споживчий центр», наполягаючи на задоволенні позову та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач, ОСОБА_1 , у судовому засіданні підтримала свої письмові заперечення щодо вимог позивача, викладені у відзиві, які просила суд врахувати при ухваленні рішення, тим самим визнаючи вимоги ТОВ «Споживчий центр» лише частково.
Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного вмотивування.
Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.
На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
За абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК).
Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19.
Судом було встановлено, що 06.05.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 за допомогою електронного цифрового підпису Е943 шляхом ідентифікації споживача через систему BankID НБУ було укладено договір про надання споживчого кредиту № 06.05.2024-100002194 внаслідок підписання заяви про прийняття пропозиції укладення кредитного договору, за умовами якого кредитор надав боржнику кредит у сумі 5000 грн. шляхом перерахунку коштів на поточний рахунок позичальника в банку на карту № НОМЕР_1 строком на 112 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5% на день користування коштами зі сплатою комісії за надання кредиту в сумі 500 грн. Також договором визначена неустойка в розмірі 50 грн., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
Вказане також підтверджується пропозицією укладення кредитного договору ТОВ «Споживчий центр», відповіддю на прийняття пропозиції позичальника, паспортом споживчого кредиту, а також підтвердженням позичальника щодо укладення такого кредитного договору.
Перерахування ТОВ «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 кредиту в сумі 5000 грн. підтверджується договором про надання послуг з переказу коштів від 01.11.2020 року між ТОВ «Споживчий центр» та АТ «КБ «Приватбанк», а також квитанцією АТ «КБ «Приватбанк» про успішне зарахування коштів 06.05.2024 року в сумі 5000 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_1 .
Таким чином суд дійшов висновку, що договір від 06.05.2024 року був підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, особу якої було встановлено через систему BankID НБУ, чим підтверджено укладання між відповідачем та ТОВ «Споживчий центр» такої угоди, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт кредитора за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.
За довідкою-розрахунком ТОВ «Споживчий центр» вбачається, що у ОСОБА_1 мається заборгованість за договором кредиту № 06.05.2024-100002194 перед позивачем у загальній сумі 16400 грн., з якої борг по тілу кредиту – 5000 грн., борг по процентах – 8400 грн., борг з комісії за надання кредиту – 500 грн., борг з неустойки – 2500 грн.
Внаслідок відсутності доказів проведення оплати відповідачем за умовами договору кредиту, то суд приходить до висновку про доведеність наявності у ОСОБА_1 зобов`язання перед позивачем з боргу за тілом кредиту в сумі 5000 грн., а також з комісії за надання кредиту в сумі 500 грн.
Так суд вказує, що у кредитному договорі № 06.05.2024-100002194 від 06.05.2024 року зазначено, що комісія за видачу кредиту нараховується за послуги з переказу коштів позивача на рахунок, вказаний позичальником, з використанням стороннього сервісу, інтернет-еквайрингу.
Отже, суд відкидає посилання ОСОБА_1 на відсутність у договорі кредиту переліку послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням та наданням їй кредиту, які були з нею фактично погоджені та нараховані відповідно до умов такого договору.
Вирішуючи ж питання про розмір боргу відповідачки перед позивачем з відсотків за договором № 06.05.2024-100002194, суд виходить за наступного обґрунтування.
Так відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1% (в редакції пп. 6 п. 5 Розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» з 24.12.2023 року).
При цьому на підставі п. 1, 2, 4 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» вбачається, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Дія п.5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Надавачам фінансових послуг, не зазначеним у пункті 3 цього розділу, та надавачам допоміжних послуг протягом 30 днів з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність та документи у відповідність з вимогами цього Закону.
Однак у свою чергу відповідно до п. 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції пп. 13 п. 5 Розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» з 24.12.2023 року) тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», було встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Отже, судом було встановлено, що з 24.12.2023 року за ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%.
В той же час за п. 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, тобто протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (який набув чинності 24.12.2023 року), було встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 % (тобто до 20 квітня 2024 року) та протягом наступних 120 днів - 1,5 % (тобто до 20 серпня 2024 року).
Таким чином визначена кредитним договором від 6 травня 2024 року, укладеним між сторонами по справі, відсоткова ставка в розмірі 1,5 % відповідала вимогам закону, тобто п. 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», у проміжок кредитування позивачем відповідача (з 06.05.2024 року по 20.08.2024 року).
В той же час визначена кредитним договором, укладеним між сторонами по справі, відсоткова ставка в розмірі 1,5 % не відповідала вимогам закону, тобто п. 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», у проміжок кредитування позивачем відповідача (з 21.08.2024 року по 25.08.2024 року).
Отже, сума боргу з відсотків ОСОБА_1 перед ТОВ «Споживчий центр» становить на підставі наведеного судом вмотивування за період кредитування (112 днів) загальну суму 8275 грн. ((107днів х 5000грн. х 0,015 = 8025грн.) + (5днів х 5000грн. х 0,01 = 250грн.) = 8275 грн.), внаслідок чого в цій частині заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Таким чином суд лише частково погоджується із позицією ОСОБА_1 щодо необхідності застосувати до умов договору № 06.05.2024-100002194 вимоги щодо нарахування денної процентної ставки, розмір якої не може перевищувати 1%.
Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з неустойки, то суд вказує, що Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18.
Так згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України згідно із Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 5-30 год. 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу.
Враховуючи зазначене, вимоги про стягнення неустойки за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) грошового зобов`язання, суперечать законодавству.
На підставі переліченого обґрунтування вимоги ТОВ «Споживчий центр» про стягнення з ОСОБА_1 неустойки в сумі 2500 грн. задоволенню не підлягають.
Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр», заявлені до відповідача, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з ОСОБА_1 боргу за договором кредиту № 06.05.2024-100002194 в розмірі саме 13775 грн. (5000 + 500 + 8275 = 13775).
Відповідно до ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають також стягненню витрати ТОВ «Споживчий центр» зі сплати судового збору відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, що дорівнює відповідно 2236,25 грн. (13775 / 16400 х 2662,40 = 2236,25).
Керуючись ст. 12, 13, 81, 133, 141, 142, 200, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 06.05.2024-100002194 від 06.05.2024 року в розмірі 13775 грн.
В задоволенні решти вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» витрати з оплати судового збору в сумі 2236,25 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складено та підписано 4 червня 2026 року.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», ЄДРПОУ 37356833, юридична адреса: м. Київ, вул. Саксаганського 133-А.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: Д. О. Козлов