ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 671/1517/24 
провадження № 51-428км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого - ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 , 
представника цивільного відповідача, адвоката ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги представника цивільного відповідача ТОВ «Агаріс Міко Україна» адвоката ОСОБА_6 на вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 04 вересня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 25 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 , а також захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 04 вересня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 25 листопада 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024243000001045 за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Вілія Шумського району Тернопільської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 04 вересня 2025 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 рік. 
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строк тривалістю 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Агаріс Міко Україна» на користь потерпілого ОСОБА_9 500 000 грн моральної шкоди.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він 26 березня 2024 року близько 15:55, керуючи автомобілем «Renault Master» та рухаючись по автодорозі М-30 сполученням «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка-Луганськ-Ізварине» зі сторони м. Тернопіль в напрямку м. Хмельницький, в порушення вимог п. п. 10.1 та 14.2 (в) Правил дорожнього руху не передбачив можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був та міг їх передбачити, не врахував дорожню обстановку, поблизу с. Бокиївка Хмельницького району, не впевнившись, що виконання маневру обгону буде безпечним, розпочав виконувати маневр в недозволеному для цього місці шляхом виїзду на зустрічну смугу руху, тобто перетнув дорожню розмітку 1.1 (вузька суцільна лінія) Правил дорожнього руху України, що призвело до зіткнення передньою лівою частиною керованого ним автомобіля із передньою лівою частиною автомобіля «Renault Master» під керуванням ОСОБА_9 , який рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_9 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження. 
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 25 листопада 2025 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі представник цивільного відповідача ТОВ «Агаріс Міко Україна» адвокат ОСОБА_6 просить судові рішення щодо ОСОБА_8  в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Агаріс Міко Україна» на користь потерпілого   ОСОБА_10 500 000 грн моральної шкоди скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Вважає, що представник позивача адвокат ОСОБА_11 всупереч вимогам статей 50, 58 КПК України не надала суду належний договір про надання правничої допомоги на підтвердження своїх повноважень, який відповідно до вимог КПК України є одним з обов`язкових документів, що підтверджують повноваження адвоката саме як представника позивача.
Окрім того вказує, що судом не визначено належного цивільного відповідача у провадженні, оскільки на користь потерпілого моральну шкоду стягнуто з ТОВ «Агаріс Міко Україна» й залишено поза увагою, що відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04.04.2023 № ЕР217741131 між ТОВ «Агаріс Міко Україна» та акціонерним товариством «СК «АRХ» 04.04.2023 був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії до 03.04.2024.
Тому, на думку представника цивільного відповідача, в цьому провадженні належним відповідачем має бути саме акціонерне товариство «СК «АRХ», яке є страховиком ТОВ «Агаріс Міко Україна», і лише у разі перевищення ліміту відповідальності, встановленої договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обов`язок відшкодування різниці між завданою шкодою і фактичним розміром такої шкоди несе ТОВ «Агаріс Міко Україна».
Вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що цивільний позов пред`явлений до неналежного відповідача ТОВ «Агаріс Міко Україна», а також встановивши відсутність клопотань про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідачем акціонерне товариство «СК «АRХ», мав відмовити в задоволенні позову адвоката ОСОБА_11 в інтересах потерпілого лише з цих підстав навіть без врахування інших обставин справи.
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 не погоджується з призначенням ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а тому просить судові рішення змінити та виключити посилання на призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати всіма видами транспортних засобів строком на 1 рік.
Вважає, що суд першої інстанції при призначені додаткового покарання належним чином своє рішення не мотивував, зокрема не врахував, що ОСОБА_8 майже 19 років працює водієм у ТОВ «Агаріс Міко Україна», робота водієм являється єдиним джерелом доходу його сім`ї; він раніше не судимий, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно, свою вину визнав повністю та щиро розкаявся, частково відшкодував завдану потерпілому шкоду; обставини, що обтяжують покарання, відсутні.
Також суд першої інстанції в повній мірі не врахував думку потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні просив ОСОБА_8 не карати.
У заперечені представник потерпілого адвокат ОСОБА_11 просить касаційну скаргу представника цивільного відповідача ТОВ «Агаріс Міко Україна» адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник та представник цивільного відповідача підтримали подані касаційні скарги. 
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника і частково підтримала касаційну скаргу представника цивільного відповідача. 
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в поданих касаційних скаргах не оспорюються.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й даним про особу засудженого через суворість внаслідок призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоча і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом і розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Перевіривши кримінальне провадження в касаційному порядку в межах доводів касаційної скарги захисника, колегією суддів Верховного Суду не встановлено таких обставин, які б свідчили про явну несправедливість призначеного  ОСОБА_8 покарання через суворість. 
Правилами дорожнього руху регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. До водіїв транспортних засобів пред`являються підвищені вимоги щодо дотримання ними цих Правил, адже порушення такими особами Правил дорожнього руху може призвести до травмування інших учасників дорожнього руху.
Судами правильно враховано, що ОСОБА_8 порушив Правила дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди зі спричиненням потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. 
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що уникнення засудженим додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами негативно вплине на сприйняття іншими водіями необхідності суворо дотримуватися правил дорожнього руху.
Обставини, на які посилається захисник у касаційній скарзі, зокрема, дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив кримінальне правопорушення з необережності, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно, свою вину визнав повністю та щиро розкаявся, частково відшкодував завдану потерпілому шкоду, відсутність обставин, що обтяжують покарання, були враховані судом при призначенні основного покарання у виді позбавлення волі в розмірі, визначеному санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, й вирішенні питання про звільнення обвинуваченого від відбування цього покарання на підставі положень ст. 75 КК України.
Посилання в касаційній скарзі на те, що для засудженого керування транспортним засобом є єдиним джерелом доходу, не може бути достатньою підставою для не застосування до нього додаткового покарання в цьому випадку.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду про необхідність застосування до ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на визначений судами нижчих інстанцій строк. Таке покарання сприятиме виправленню засудженого, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Доводи про те, що суд застосував не передбачене положеннями КК додаткове покарання до засудженого, адже указав, що він позбавив його права керувати «всіма видами» транспортних засобів, також не вбачаються обґрунтованими, оскільки не впливають на суть і межі застосування указаного додаткового покарання, являючись лише зайвою деталізацією його змісту. 
Доводи касаційної скарги представника цивільного відповідача щодо відсутності повноважень у представника цивільного позивача адвоката  ОСОБА_11  на подання позовної заяви через неналежність наданого договору про правову допомогу, також не вбачаються необґрунтованими. 
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 58 КПК України повноваження представника потерпілого на участь у кримінальному провадженні підтверджуються документами, передбаченими статтею 50 цього Кодексу, якщо представником потерпілого є особа, яка має право бути захисником у кримінальному провадженні.
Перелік документів, що засвідчують повноваження захисника у кримінальному провадженні, встановлено у ч. 1 ст. 50 КПК України. Зокрема, повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні підтверджуються: 1) свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю; 2) ордером, договором із захисником або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Таким чином, у ч. 1 ст. 50 КПК України законодавець закріпив дві групи документів, наявність яких підтверджує повноваження захисника на участь у конкретному кримінальному провадженні та які обов`язково надаються суду: документ, що підтверджує право особи на заняття адвокатською діяльністю (оскільки захисником може бути тільки адвокат), та документи, що підтверджують право цієї особи бути захисником (здійснювати захист у конкретному кримінальному провадженні).
При цьому законодавець у ч. 1 ст. 50 КПК України імперативно закріпив надання адвокатом свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (п. 1 ч. 1 ст. 50 КПК України) та документа з передбаченого в п. 2 ч. 1 цієї статті альтернативного переліку документів. 
Тобто зобов`язав адвоката надати суду свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та надав право альтернативного вибору щодо документів, передбачених у п. 2 ч. 1 ст. 50 КПК України, якими може бути підтверджено повноваження захисника у кримінальному провадженні.
Зазначене вище узгоджується з правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, який міститься в постанові від 18 листопада 2019 року (провадження № 51-9792кмо18, справа № 648/3629/17).
Як вбачається з матеріалів провадження, до позовної заяви адвокат ОСОБА_11 на підтвердження своїх повноважень долучила ордер № 1324701 серія ВС від 12.11.2024 про надання правничої допомоги ОСОБА_9 (т.1. а.п. 52), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЛВ № 002738, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Львівської області від 22.08.2024 (т. 1 а. п. 68), а також витяг з договору про надання професійної правничої допомоги (т. 1 а.п. 67). 
Таким чином, адвокат ОСОБА_11 надала достатні документи на підтвердження своїх повноважень про надання правничої допомоги потерпілому ОСОБА_9 , які визначені у змісті ст. 50 КПК України. 
Доводи касаційної скарги представника цивільного відповідача ТОВ «Агаріс Міко Україна» адвоката ОСОБА_6 щодо необґрунтованості судових рішень в частині вирішення цивільного позову, зокрема, стягнення моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 з ТОВ «Агаріс Міко Україна» у зв`язку з неправильним визначенням цивільного відповідача, також не вбачаються обґрунтованими з огляду на таке. 
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Відповідно до норм цивільного права шкода, завдана працівником під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків, відшкодовується юридичною або фізичною особою, з якою винний перебував у трудових відносинах (ст. 1172 ЦК України). 
У разі якщо шкоду завдано джерелом підвищеної небезпеки, вона відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ст. 1187 ЦК України). 
Виходячи з указаних положень закону, у разі керування транспортним засобом особою у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з володільцем цього засобу цивільну відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, несе роботодавець. 
Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 місцевим та апеляційним судами в цілому дотримано.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 офіційно працював у ТОВ «Агаріс Міко Україна» на посаді водія автотранспортних засобів з 01.11.2006 року (т. 1 а.п. 69). 
Внаслідок вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілому ОСОБА_9 було заподіяно моральну шкоду. З метою відшкодування цієї шкоди потерпілий звернулися до ТОВ «Агаріс Міко Україна» з цивільним позовами в межах кримінального провадження (т. 1 а.п. 46-50). 
Обрання певного засобу правового захисту є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує (Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002). Отже, позивач вільний у реалізації свого права звернення з позовом до особи, яка на підставі чинного законодавства України несе відповідальність за завдану шкоду.
Потерпілим ОСОБА_9 заявлено цивільний позов до ТОВ «Агаріс Міко Україна» про відшкодування, крім іншого, моральної шкоди в розмірі 1 500 000 гривень, який задоволено частково.
Вирішуючи питання щодо цивільного позову потерпілого про відшкодування моральної шкоди і задовольняючи його частково, місцевий суд врахував характер правопорушення, глибину фізичних і моральних страждань потерпілого, їх тривалість, ступінь вини засудженого. Також враховано ту обставину, що внаслідок події потерпілому спричинено вимушені зміни у звичайному способі життя, й він був змушений докладати зусилля для їх відновлення, оскільки тривалий час він не міг працювати, інші. 
З урахуванням цих обставин, а також виходячи із засад розумності і справедливості, суд задовольнив позов потерпілого частково і стягнув з ТОВ «Агаріс Міко Україна» на його користь моральну шкоду в розмірі 500 000 гривень.
Посилання скаржника на положення законодавства про страхування, яке покликано гарантувати виплату компенсацій за заподіяну шкоду в межах договору, не доводить неправильності вирішення в цій частині цивільного позову, заявленого до юридичної особи, яка в силу закону відповідає за дії свого працівника.
У матеріалах кримінального провадження наявний розрахунок суми страхової виплати щодо моральної шкоди згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, де зазначено про виплату моральної шкоди потерпілому в розмірі 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю (7 614 грн 18 коп). Це підтверджує і представник потерпілого у змісті поданих заперечень.
Тобто СК «АRХ» не ухилялася від виконання свого обов`язку щодо відшкодування моральної шкоди, її розмір узгоджувався, необхідні питання вирішувалися у порядку, передбаченому законом (т. 2 а.п. 103). Тому у потерпілого не було достатніх підстав планувати своє звернення чи фактично звертатися із позовом до страхової компанії.
З огляду на це, суд цілком правильно стягнув з підприємства указану вище суму морального відшкодування на користь потерпілого фактично як таку, що підлягає відшкодуванню понад ліміт відповідальності страхової компанії в частині компенсації моральної шкоди. 
Посилання у касаційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, не є релевантним, тому що в цьому провадженні не йдеться про наявність підстав для звернення з цивільним позовом потерпілого до страхової компанії.
Враховуючи це, істотних порушень норм права, які є підставами для скасування оскаржуваних судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, в межах доводів касаційних скарг не встановлено. 
Тому, керуючись положеннями ст. ст. 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника  ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 та касаційну скаргу представника цивільного відповідача ТОВ «Агаріс Міко Україна» адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 04 вересня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 25 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3