Справа № 462/8237/25      Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д. 
Провадження № 22-ц/811/1261/26     Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 червня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – представника позивача Гнатушок І. Т., представника відповідача - адвоката Оприска М. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Львівської міської ради на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 23 березня 2026 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі та скасування державної реєстрації права власності на приміщення нежитлової будівлі,
ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2025 року Львівська міська рада (далі – Львівська МР) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила:
- зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі загальною площею 30 кв. м;
- скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на приміщення нежитлової будівлі загальною площею 30 кв. м по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1603076446101) із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2026 року провадження у справі за позовом Львівської МР до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі та скасування державної реєстрації права власності на приміщення нежитлової будівлі закрито.
Ухвалу суду оскаржила Львівська МР, подавши у квітні 2026 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2026 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що при постановленні оскарженої ухвали на стадії підготовчого провадження судом не з`ясовано дійсний (повний) склад учасників справи, внаслідок чого безпідставно закрито провадження у справі. Зокрема, суд не встановив необхідності залучення до участі у справі третьої особи – ОСОБА_2 , права та обв`язки якої безпосередньо стосуються предмета спору, оскільки саме вона є належним носієм права на спірні об`єкти, чим порушив принцип змагальності сторін та право на справедливий суд. Закриваючи провадження у справі, суд формально ототожнив спір із раніше розглянутим, не перевіривши належним чином тотожність складу учасників у цих справах, зокрема, з урахуванням відсутності ОСОБА_2 у складі учасників. Також, місцевий суд не встановив обов`язкової сукупності умов, визначених процесуальним законом як належної підстави для закриття провадження у справі, а саме тотожності сторін, предмета та підстав позову. Так, у справі, що переглядається Львівська МР звернулася до суду з негаторним позовом, у той час як у справі № 462/5804/16-ц було заявлено позовні вимоги визнання недійсним правочинів, а вимоги про звільнення земельної ділянки носили похідний характер від цих вимог. У цьому зв`язку, звертає увагу на те, що судом залишилось нерозглянутим клопотання позивача про витребування доказу, а саме постанови суду від 15 травня 2019 року у справі, що надало би можливість перевірити ці позови на предмет їх тотожності. Внаслідок безпідставного закриття провадження у справі, суд позбавив позивача можливості реалізувати право на ефективний спосіб захисту.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін у справі, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Діяльність суду при здійсненні судочинства в цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (частина друга статті 200 ЦПК України).
Пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частина друга статті 256 ЦПК України).
Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав. Також повторне звернення до суду з тотожними вимогами суперечить принципу правової визначеності та є неможливим. При цьому неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується також і на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 320/9224/17 зазначено, що: «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 761/7978/15-ц зазначено, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19)).
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 662/397/15-ц вказано, що суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Проте суди попередніх інстанцій зазначених вимог закону не врахували та дійшли передчасного й формального висновку про відмову в задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню, на що мали повноваження згідно з вимогами ЦПК України. Суди в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доводам і доказам сторін, по суті спір не вирішили, тому дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновок судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак - порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. Посилання позивачів у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Подання нових доказів чи інше перефразування підстави позову не буде свідчити про пред`явлення іншого позову, у будь-якому випадку це буде тотожний позов (постанова Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 204/7727/19).
Аналіз змісту судових рішень у справі № 62/5804/16-ц, які оприлюднені в ЄДРСР свідчить, що керівник Львівської місцевої прокуратури № 2 в інтересах Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гриник І. Ю., про визнання недійсними договорів, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, звільнення земельних ділянок, в якому просив:
- визнати недійсними договір купівлі-продажу будівлі магазину загальною площею 30 кв. м., що знаходиться на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 10 квітня 2012 року і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 178 та договір купівлі-продажу будівлі магазину загальною площею 21, 6 кв. м., що находиться на АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 10 квітня 2012 року і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 175, а також договір купівлі-продажу будівлі магазину загальною площею 50, 7 кв. м., що знаходиться на АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 10 квітня 2012 року і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 181;
- скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вказані нежитлові будівлі; та
- зобов`язати ОСОБА_1 звільнити: земельну ділянку 0, 0024 га, що знаходиться у АДРЕСА_1 , шляхом знесення нежитлової будівлі магазину площею 30, 0 кв. м, земельну ділянку 0, 0024 га, що знаходиться у АДРЕСА_2 , шляхом знесення нежитлової будівлі магазину площею 21, 6 кв. м, земельну ділянку 0, 0024 га, що знаходиться у АДРЕСА_3 , шляхом знесення нежитлової будівлі магазину площею 50, 7 кв. м та повернути їх у розпорядження Львівської міської ради.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ОСОБА_3 04 квітня 2012 року зареєструвала право власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_3 , на АДРЕСА_2 та на АДРЕСА_1 на підставі рішень Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2012 року у справах № 2а-2145/12, № 2а-2147/12, № 2а-2149/12. При цьому за інформацією Залізничного районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року зазначені цивільні справи у 2012 році не зареєстровані, не розглядалися та такі рішення не ухвалювались. Тому позивач вважає, що ОСОБА_3 неправомірно зареєстровано право власності на зазначені об`єкти нерухомого майна. 06 березня 2013 року прокуратурою Залізничного району м. Львова внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 358 КК України та скеровано матеріали до СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області для проведення досудового розслідування в межах кримінального провадження. 23 липня 2014 року Залізничним районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі № 462/3058/14-ц за позовом прокурора Залізничного району м. Львова в інтересах Львівської міської ради про визнання недійсним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно. Зазначеним рішенням суду визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , яка була проведена обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»: від 04 квітня 2012 року № 36369164 на нежитлове приміщення на АДРЕСА_2 , площею 21, 6 кв. м, від 04 квітня 2012 року № 36368742 на нежитлове приміщення на АДРЕСА_3 , площею 50, 7 кв. м, від 04 квітня 2012 року №36367993 та на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 , площею 30, 0 кв. м. Також цим рішенням встановлено, що не було підстав для здійснення державної реєстрації 04 квітня 2012 року права власності за ОСОБА_3 на три спільних об`єкти нерухомості та те, що ОСОБА_3 не набувала право власності на зазначені об`єкти нерухомості на підставах, передбачених чинним законодавством. Водночас, не будучи законним власником майна та протиправно зареєструвавши за собою право власності на нерухоме майно, а саме на АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 продала зазначені об`єкти нерухомого майна ОСОБА_1 відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 10 квітня 2012 року. У подальшому ОСОБА_1 на підставі зазначених правочинів зареєстрував право власності на нерухоме майно, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, з оспорюваних правочинів встановлено, що спірні будівлі знаходяться на земельних ділянках із зазначеними кадастровими номерами, а саме: № 4610136300:06:016:0002 (на АДРЕСА_2 ), № 4610136300:06:017:0025 на ( АДРЕСА_1 ), № 4610136300:06:017:0024 (на АДРЕСА_3 ), однак зазначене не відповідає дійсності, оскільки Львівською міською радою не приймалося рішення щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, затвердження такої та надання земельних ділянок за зазначеними адресами в користування (оренду), а отже і не присвоювались зазначені у спірних договорах кадастрові номери земельних ділянок на АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 . Інформація щодо земельних ділянок за зазначеними кадастровими номерами також відсутня у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та публічній кадастровій карті. Відтак, встановлено, що у оспорювані договори внесено завідомо неправдиві відомості. У результаті вчинення зазначених правочинів Львівська міська рада позбавлена можливості використовувати земельні ділянки на АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , які є у комунальній власності та на яких знаходиться майно, яке перебуває у власності ОСОБА_1 . Крім того, земельні ділянки, на яких знаходяться спірні об`єкти майна, надавалися Львівською міською радою в оренду ОСОБА_2 , дружині відповідача ОСОБА_1 , для обслуговування МАФів, що підтверджується договорами оренди землі від 14 липня 2011 року. Отже, оскільки власником зазначених земельних ділянок є Львівська міська рада, як представник територіальної громади м. Львова, безпідставна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно на зазначених земельних ділянках порушує права власника щодо володіння, користування та розпорядження останніми.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року, позов задоволено частково. Судом визнано недійсними договір купівлі-продажу будівлі магазину, загальною площею 30, 00 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 10 квітня 2012 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 178; договір купівлі-продажу будівлі магазину, загальною площею 21, 6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 10 квітня 2012 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 175; договір купівлі-продажу будівлі магазину, загальною площею 50, 7 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 10 квітня 2012 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 181. 
Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю магазину на АДРЕСА_1 , площею 30, 00 кв. м, реєстраційний номер майна 36367993, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 10 травня 2012 року; нежитлову будівлю магазину на АДРЕСА_2 , площею 21, 6 кв. м, реєстраційний номер майна 36369164, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 10 травня 2012 року; нежитлову будівлю магазину на АДРЕСА_3 , площею 50, 7 кв. м, реєстраційний номер майна 36368742, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 10 травня 2012 року. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовувались тим, що спірні об`єкти знаходяться на земельних ділянках, які є комунальною власністю територіальної громади міста Львова, що перешкоджає власнику цих земельних ділянок - Львівській міській раді, вільно володіти, користуватись та розпоряджатись ними у встановленому законом порядку. Лише в обраний позивачем спосіб захисту, шляхом визнання недійсними оспорюваних договорів та скасування державної реєстрації права власності за останнім власником цих об`єктів (тимчасових споруд), відповідачем ОСОБА_1 , позивач зможе відновити своє порушене право власності на землю, а не на спірні об`єкти, оскільки реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна є підставою для переходу права власності на земельну ділянку (права користування земельною ділянкою), на якій знаходиться цей об`єкт. При цьому, оскільки ОСОБА_1 не здійснював самочинного будівництва, то покладення на нього обов`язку звільнення земельних ділянок шляхом знесення належних йому на праві власності нежитлових будівель магазинів суперечитиме законодавству, тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Суди зробили висновки про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин, оскільки, починаючи з квітня 2013 року, прокурор неодноразово, у травні 2014 року та у вересні 2015 року, звертався до суду з позовами в інтересах Львівської міської ради, які стосувались того ж предмету спора – спірних об`єктів магазинів (торгових павільйонів), однак предметом позовів була лише частина вимоги, право на яку мав позивач, і, окрім того, про порушене право Львівської міської ради, як власника земельних ділянок, на яких розміщені спірні об`єкти, прокурор та позивач дізнались з рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 липня 2014 року у справі № 462/3058/14-ц.
Постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року скасовано в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації, ухвалено в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову керівника Львівської місцевої прокуратури №2 в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гриник І. Ю., про визнання недійсними договорів, скасування реєстрації права на нерухоме майно відмовлено.
Судом касаційної інстанції вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсними договорів, скасування реєстрації права на нерухоме майно Верховним Судом враховано, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором купівлі-продажу.
Таких висновків суд касаційної інстанції дійшов виходячи з того, що звернувшись до суду з цим позовом, прокурор, діючи в інтересах Львівської міської ради, зазначив, що в результаті вчинення оспорюваних правочинів Львівська міська рада позбавлена можливості використовувати належні їй земельні ділянки, проте під час вирішення спору, судами першої та апеляційної інстанцій не враховано й не встановлено, яким чином вчинення оспорюваних правочинів, в яких Львівська міська рада не є стороною, порушує права міської ради, яким чином ОСОБА_1 перешкоджає реалізації прав на земельні ділянки, на яких розташовані спірні об`єкти.
Поряд з цим, аналіз рішення суду першої інстанції у цій справі, а саме в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити земельні ділянки шляхом знесення нежитлових будівель, які на них розташовані та повернути їх у розпорядження Львівської міської ради, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, свідчить, що таких висновків суд дійшов, виходячи з того, що оскільки ОСОБА_1 не здійснював самочинного будівництва, то покладення на нього обов`язку звільнення земельних ділянок шляхом знесення належних йому на праві власності нежитлових будівель магазинів суперечитиме приписам законодавства. Судові рішення у цій частині в касаційному порядку не переглядались.
Аналіз матеріалів справи, яка переглядається свідчить про те, що Львівська міська рада як на підставу позову посилається на те, що ОСОБА_1 фактично використовує земельну ділянку для обслуговування павільйону на АДРЕСА_1 за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про її надання в користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, відтак останній не має жодних прав на розміщення тимчасової споруди (павільйону) на цій земельній ділянці, незважаючи на те, що за ним зареєстровано право власності на такий об`єкт в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому таке порушення має бути усунуто у спосіб усунення перешкод у користуванні цією земельною ділянкою шляхом демонтажу споруди, яка на ній розташована. Також Львівська міська рада вважає таку споруду самочинно збудованим об`єктом, а ОСОБА_1 належним відповідачем за цією вимогою, незважаючи на те, що він таку не будував, що узгоджується з правовими висновками Верховними Суду, наведеними у позовній заяві.
При цьому позовна заява не містить жодного обґрунтування позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на приміщення нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 .
Наведене у своїй сукупності дає підстави дійти висновку про те, що у справі, яка переглядається, та у якій судом закрито провадження підстави та предмет позову за позовними вимогами про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі загальною площею 30 кв. м та скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на цю нежитлову будівлю, є тотожними підставам та предмету позову у справі № 462/5804/16-ц, в якій ухвалено рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, також пред`явлених до ОСОБА_1 , і таке рішення набрало законної сили.
Відмінність у цих справах лише частково в суб`єктному складі та пред`явлених позовних вимогах, проте це не свідчить про нетотожність позовів у справі № 462/5804/16-ц, та у справі, яка переглядається, саме в межах пред`явлених у цій справі позовних вимог, підстав позову та суб`єктного складу.
Таким чином, вже існує рішення суду, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не встановлено обов`язкової сукупності умов, визначених процесуальним законом як належної підстави для закриття провадження у справі, а саме тотожності сторін, предмета та підстав позову.
На правильність висновків суду про закриття провадження у справі не впливає той факт, що у справі № 462/5804/16-ц вимога про звільнення земельної ділянки носила похідний характер від вимог про визнання правочинів недійсними, а у справі, що переглядається така вимога є основною, адже положення ЦПК України не ставлять в залежність можливість закриття провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України від того, що було предметом позову у тотожних позовах, основні чи похідні позовні вимоги, вирішальним у такому випадку є саме тотожніть предмета позову в таких справи, що встановлено під час апеляційного розгляду цієї справи.
Аргумент апеляційної скарги щодо не встановлення судом необхідності залучення до участі у справі третьої особи – ОСОБА_2 , прав та обов`язків якої безпосередньо стосуються предмет спору, оскільки саме вона є належним носієм права на спірні об`єкти, чим порушено принцип змагальності сторін та право на справедливий суд, колегія судді вважає необґрунтованим, адже правом визначати суб`єктний склад відповідачів наділений саме позивач, проте останній таким правом щодо залучення ОСОБА_2 як відповідача (співвідповідача) у справі не скористався. Проте, якщо Львівська міська рада вважає, що належним носієм права на спірні об`єкти, які просить знести, є саме ОСОБА_2 , вона не була позбавлена можливості звернутися з позовом і до неї. Також, оцінюючи цей аргумент апеляційної скарги, колегія суддів, враховуючи мотиви його відхилення, вважає безпідставним аргумент щодо не з`ясування судом дійсного (повного) складу учасників справи. З цих самих підстав, колегія суддів відхиляє ще один аргумент щодо формального ототожнення згаданих спорів, зокрема, з урахуванням відсутності ОСОБА_2 у складі учасників таких справ. Також, за наведених вище мотивів, не може вважатися обґрунтованим довід апеляційної скарги про позбавлення позивача можливості реалізувати право на ефективний спосіб захисту.
Щодо аргументу апеляційної скарги про те, що судом залишилось нерозглянутим клопотання позивача про витребування доказу, а саме постанови суду від 15 травня 2019 року у справі, що надало би можливість перевірити ці позови на предмет їх тотожності, колегія суддів такий також вважає необґрунтованим, адже судове рішення не є доказом у розумінні положень ЦПК України, а можливість перевірити позови у згаданих справах на предмет їх тотожності надана суду, в тому числі суду апеляційної інстанції, в силу приписів частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», згідно з якими суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до реєстру, і такою можливістю скористався суд апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду справи, що переглядається.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, відтак такі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про закриття провадження у справі.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що оскаржувану ухвалу належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки її доводи правильних висновків суду не спростовують, ухвала постановлена з додержанням норм процесуального права.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для здійснення розподілу судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.
Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич