ПОСТАНОВА 
іменем України

12 травня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 398/6551/25
провадження № 22-ц/4809/817/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Мурашка С.І.,
за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи: 
позивач –   ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від22 січня 2026 року у складі судді Орловського В.В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення від права спадкування за законом.
В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік та батько відповідача - ОСОБА_3 , у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно. Посилалась на те, що в останні роки життя ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані через тяжку хворобу та потребував стороннього догляду і допомоги. Однак, відповідачка за життя батька не надавала йому жодної допомоги, хоча мала таку можливість, не доглядала, не здійснила поховання, не спілкувалась з ним, тому її необхідно усунути від права на спадкування за законом. Коли батько хворів відповідачка не проявляла турботи про нього, до батька не приходила, матеріальної допомоги в лікуванні не надавала. Зазначила, що відповідачка не бажала за життя батька йому допомагати, вони не підтримували родинних відносин та не спілкувались, відносини за життя були поганими.
Посилаючись на зазначені обставини просила суд усунути ОСОБА_2 від спадкування за законом на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України.
Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від22 січня 2026 року у задоволені позовувідмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явилися. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Колегія суддів постановила ухвалу про розгляд справи у відсутності сторін на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що  ОСОБА_1 і ОСОБА_3 уклали шлюб 14 липня 2004 року (а.с.11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер (а.с.12). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та автомобіль ЗАЗ 110307, державний номер НОМЕР_1 (а.с.22-24).
Першою Олександрійською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №90/2025, з якої убачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулись у встановлений законодавством строк дружина спадкодавця - ОСОБА_1 та дочка спадкодавця ОСОБА_2 через Посольство України в Італії (а.с.44 зворот, 60).
На підтвердження у ОСОБА_3 хвороб та його лікування стороною позивача надано медичну документацію щодо стану здоров`я спадкодавця ОСОБА_3 , а саме виписку-епікриз №3182 із медичної карти стаціонарного хворого від 14.05.2021, видану КП «Центральна міська лікарня м. Олександрії», довідкою від 06.08.2025 №74 офтальмологічного відділення КП «ЦМЛ м. Олександрії», довідкою про причину смерті за формою №106/о від 17.01.2025 (а.с.14,15-16).
Також надано довідку ОСББ «Сузір`я» від 20.03.2025, згідно з якою ОСОБА_1 та спадкодавець ОСОБА_3 постійно проживали разом до моменту смерті останнього. Інших осіб разом зі спадкодавцем за місцем його проживання зареєстровано не було (а.с.13).
Організацію поховання та всі супутні витрати взяла на себе ОСОБА_1 , про що свідчать довідка ФОП ОСОБА_4 щодо організації поховання, фіскальні чеки ФОП ОСОБА_5 від 01.04.2025 на суму 10000 грн та від 28.04.2025 на суму 16600 грн за виготовлення та встановлення пам`ятника (а.с.17-19).
У судовому засіданні суду першої інстанції, яке відбулось 16.12.2025, були допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які надали пояснення з приводу обставин, викладених у позові (а.с.91-96).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність вимог позивача, які б стали підставою для можливості усунення від права на спадкування за законом відповідача.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).
Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Частина п`ята статті 1224 ЦК України передбачає, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Верховний Суд у постанові від 26 січня 2021 року у справі №359/9293/18 сформулював такий висновок про застосування зазначеної норми права: «Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування».
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі №712/4709/15-ц (провадження №61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі №321/1573/17-ц (провадження №61-45879св18), від 17 липня 2019 року у справі №676/5086/15-ц (провадження №61-25032св19).
У постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №337/6000/15-ц (провадження №61-1302св18) та від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16-ц (провадження №61-15926св18) зроблено висновок про те, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З наведених обставин справи убачається, що позивач і відповідач є спадкоємцем першої черги.
Матеріали справи містять дані, що спадкодавець ОСОБА_3 помер у віці 77 років, за життя мав низку тяжких захворювань та причиною його смерті став післяінфарктний крупновогнищевий кардіосклероз.
Так, медична документація за 2021 і 2025 рік підтверджує перенесення ним операцій на очах, лікування від пневмонії, кардіосклерозу, наявність цукрового діабету та перенесення інфаркту. З пояснень позивача та свідків також убачається, що особливо тяжкий стан настав у грудні 2024 року, коли спадкодавець був прикутий до ліжка та не міг самостійно себе обслуговувати.
Тому, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про те, що ОСОБА_3 через тяжку хворобу перебував у безпорадному стані та потребував стороннього догляду і допомоги.
У пункті шостому постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.
Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Тобто, ухилення характеризується умисною формою вини.
Судом на підставі пояснень позивача та показань свідків було встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 та його дочка ОСОБА_2 протягом тривалого часу (близько 23-30 років) не спілкувалися взагалі. Батько не шукав зв`язку з дочкою та вважав, що вона перша має відновити спілкування. Позивач та свідки підтвердили, що після того, як ОСОБА_3 захворів, він не звертався до дочки за допомогою. Позивачка зазначала, що вперше повідомила відповідача про тяжкий стан батька лише у грудні 2024 року, тобто менш ніж за місяць до його смерті. 
При цьому, достатніх, належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 була обізнана про безпорадний стан батька у період його хвороби з 2018 року суду надано не було.
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Тобто, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Однак, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наведені вище факти, що унеможливлює усунення особи від права на спадкування.
За таких обставин доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків оскаржуваного рішення про відсутність правових підстав для задоволення позову про усунення від права на спадкування відповідача, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які вказані у позовній заяві, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у цій цивільній справі.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного вище колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, залишити без задоволення, а заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від22 січня 2026 року - без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 травня 2026 року.

Головуючий суддя  О.І. Чельник

Судді  C.М. Єгорова

С.І. Мурашко