П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/29872/25	

Категорія: 102020000 Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.
Місце ухвалення: м. Одеса
Дата складання повного тексту:20.11.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого – Бітова А.І.
суддів – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі (далі – ТУ ДБР у м. Мелітополі), в якому просив:
- визнати дії відповідача протиправними, щодо відмови в наданні інформації у відповіді на запит (надісланий 25 лютого 2025 року), на який надійшла відповідь ТУ ДБР у м. Мелітополі №54ПI-25/мл/17-11-59/25 від 05 березня 2025 року;
- зобов`язати відповідача надати усю запитувану інформацію у відповідь на запит (надісланий: 25 лютого 2025 року, реєстраційний номер запиту в ТУ ДБР у м. Мелітополі: вх.№54ПІ-25/мл від 26 лютого 2025 року).
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що 25 лютого 2025 року позивачем надіслано запит на публічну інформацію до ТУ ДБР у м. Мелітополі. 05 березня 2025 року надійшла відповідь на запит в якій відмовлено у наданні запитуваної інформації. Позивач вважає, що кількість осіб, які служать в певному органі влади – апріорі не може бути "службовою інформацією". В Законі України "Про доступ до публічної інформації" (далі – Закон №2939-VI) є чітке визначення, що може належати до службової інформації, яке не підходить до "кількості осіб, які служать в певному органі влади". Тому, будь-яка публічна інформація обмежується в доступі виключно відповідно до ч.2 ст. 6 Закону №2939-VI. У відповіді не було дотримано вимог Закону щодо "трискладового тесту" (щодо обмеження інформації відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону), ані вмотивованої підстави відмови. 
Позивач вважає дії відповідача щодо відмови в наданні інформації на запит є протиправним, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що в даному випадку, обмеження доступу до відомостей щодо чисельності осіб, проходять службу (працює), відповідає інтересам національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку та має на меті попередження настання будь-яких негативних наслідків для таких інтересів. 
Неконтрольоване розголошення вищенаведених відомостей може завдати істотної шкоди інтересам національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку. Отже, зазначена вище потенційна шкода від неконтрольованого розголошення або публікації запитуваної інформації, безумовно переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Відтак, відповідач вважав, що обмеження права, передбаченого ст. 34 Конституції України у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, є цілком виправданим. 
Тому, ТУ ДБР у м. Мелітополі при опрацюванні запиту на публічну інформацію та направлені відповіді на цей запит діяло у порядку та у спосіб передбачений Законом №2939-VI.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що інформація щодо того, скільки загалом працює осіб в ТУ ДБР у м. Мелітополі - не підпадає під визначення службової інформації, зазначеному у законі.
Також, апелянт зазначив, що суд першої інстанції прийняв позицію відповідача, хоча така позиція не відповідає закону.
ТУ ДБР у м. Мелітополі у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд невірно застосував норми матеріального права, що дає підстави для висновку, що апеляційна скарга позивача є необґрунтованою
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДБР у м. Хмельницькому із запитом на отримання публічної інформації у якому просив надати інформацію щодо того, скільки загалом осіб служить (працює) в ТУ ДБР у м. Мелітополі. Разом із відповіддю на цей запит, також просив надати копію цього запиту.
Вказаний запит ТУ ДБР у м. Хмельницькому направлено листом від 26 лютого 2025 року за №MO-49/14-06-13902/2025 за належністю до ТУ ДБР у м. Мелітополі разом із копією запиту.
ТУ ДБР у м. Мелітополі на запит надано відповідь від 05 березня 2025 року за №411-25/мл/17-11-59/25 якою відмовлено у наданні запитуваної інформації, керуючись ст.ст. 6, 9 та 22 Закону №2939-VI та п.1.8 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затверджений наказом Державного бюро розслідувань від 29 червня 2021 року №373 (далі – Наказ №373). Зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду в порядку передбаченому ст. 23 Закону №2939-VI.
Не погоджуючись з вищевказаним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що неконтрольоване розголошення відомостей та документів про штатну чисельність Державного бюро розслідувань може завдати істотної шкоди інтересам національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку.
В свою чергу, зазначена вище потенційна шкода від неконтрольованого розголошення або публікації запитуваних документів, на переконання суду першої інстанції, безумовно переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Разом з цим, як встановлено судом, позивач бажає отримати публічну інформацію, при цьому не мотивуючи в чому полягає її суспільний інтерес. В тексті позовної заяви відсутнє будь-яке обґрунтування мети запитувача ( ОСОБА_1 ), інформації щодо його функції зі сприяння публічній дискусії із суспільно важливих питань, чи існує така дискусія в публічному просторі. В матеріалах справи відсутні відомості щодо ролі запитувача ОСОБА_1 ), чи пов`язана його діяльність з питаннями, що становлять публічний інтерес.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, Закону України "Про доступ до публічної інформації", Закону України "Про інформацію", Закону України "Про Державне бюро розслідувань", Наказу Державного бюро розслідувань "Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань" №373.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Приписами ст. 5 Закону України "Про інформацію" (далі – Закон №2657-XII) передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 7 Закону №2657-XII, право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.
Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Закон №2939-VI визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Приписами ч.1 ст. 3 Закону №2939-VI, право на доступ до публічної інформації гарантується: 
- обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;
- визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;
- максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;
- доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;
- здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;
- юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Статтею 12 Закону №2939-VI визначено перелік суб`єктів відносин у сфері доступу до публічної інформації якими є:
- запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 
- розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 
- структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 13 Закону №2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 19 Закону №2939-VI, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Статтею 20 Закону №2657-XII встановлено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
Згідно з ст. 22 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку, зокрема, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до ч.2 ст. 6 цього Закону.
Приписами ст. 6 Закону №2939-VI передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 
- виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 
- розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 
- шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до ст. 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.
Не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", крім випадків, визначених зазначеним Законом.
Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага керівника, заступника керівника юридичної особи публічного права, керівника, заступника керівника, члена наглядової ради державного чи комунального підприємства або державної чи комунальної організації, що має на меті одержання прибутку, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді.
Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
Згідно з ст. 9 Закону №2939-VI, відповідно до вимог ч.2 ст. 6 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.
Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до ч.2 ст. 6 цього Закону.
Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач надав на запит позивача відповідь, з огляду на яку, відмовлено у наданні запитуваної інформації, керуючись ст.ст. 6, 9, 22 Закону №2939-VI та п.1.8 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань згідно Наказу №373. Зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду в порядку передбаченому ст. 23 Закону №2939-VI.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" (далі – Закон №794-VIII) (у редакції, чинній до 27 грудня 2019 року), Державне бюро розслідувань визначено, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Статтею 1 Закону №794-VIII (у редакції, чинній з 27 грудня 2019 року) визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Тобто, з 27 грудня 2019 року, ДБР припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та змінило статус на державний правоохоронний орган.
Позивач просив надати інформацію щодо того, скільки загалом осіб служить (працює) в ТУ ДБР у м. Мелітополі.
Наказом ДБР №373 затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань.
Пунктом 1.8 вказаного Переліку віднесено до службової інформації відомості про штат, штатну чисельність підрозділу органу ДБР, укомплектованість органу (підрозділу) ДБР, у тому числі за окремими категоріями працівників, штатний розпис (документ загалом), структуру центрального апарату Державного бюро розслідувань (документ загалом), перелік індексів керівництва та структурних підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань (документ загалом). 
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням статусу ДБР, як правоохоронного органу, специфіки завдань, які вирішує ДБР, особливий характер служби в ДБР, умови правового захисту працівників ДБР, обмеження доступу до таких відомостей відповідає правомірному інтересу держави щодо запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням.
Таким чином, відповідач правомірно відмовив у наданні інформації з обмеженим доступом.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 ..
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків суду першої інстанції не спростовують, тоді як факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 30 квітня 2026 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.