Головуючий І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 р. 	Справа № 440/2107/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Мінаєвої К.В.,
Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2026, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/2107/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області   
про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській області ), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 15.12.2025 року №163950033478;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу періоди з серпня 1990 року по 1997 рік, з квітня 1998 року по квітень 2001 року, з квітня 2003 року по 2005 року та з квітня 2011 року по квітень 2015 року згідно з довідкою Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області врахувати заробітну плату згідно з довідками від 20.10.2025 року №15/10-2005-25 та від 21.10.2025 року №7/54/06-25 для визначення розміру його пенсії за віком.
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 08.12.2025 року. 
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що пенсійний орган протиправно не зарахував до його страхового стажу періоди перебування в місцях позбавлення волі. Вважає, що посилання відповідача на відсутність надходження до відповідного архіву будь-яких документів, які можуть слугувати підтвердженням наявного стажу позивача, необхідного для призначення йому пенсії, не можуть бути об`єктивною причиною для відмови цій особі у призначенні пенсії за віком. Вказує, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. 
ІІ. Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи судове рішення про відмову, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 50 Виправно-трудового кодексу України, прийнятого Верховною Радою УРСР 23.12.1970, який діяв на час відбування кримінального покарання позивачем та втратив чинність з 01.01.2004, було передбачено, що час роботи засуджених у період відбування ними покарання у вигляді позбавлення волі до трудового стажу не зараховується, крім випадків, спеціально передбачених у законі. Відповідно до ст. 51 вищезгаданого Виправно-трудового кодексу України, особи, які втратили працездатність під час відбування покарання, після звільнення їх від покарання мають право на пенсію і на компенсування шкоди у випадках і в порядку, встановлених законодавством України. Доказів того, що під час відбування покарання сталася втрата працездатності, позивач ні до пенсійного органу, ні до суду не надав.
Відповідно до частин 1, 3 статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004, засуджені мають право на загальних підставах на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законом. Час роботи засуджених у період відбування ними покарання у виді позбавлення волі зараховується у стаж роботи для призначення трудової пенсії після звільнення за умови сплати ними страхових внесків до Пенсійного фонду України в порядку і розмірах, передбачених законодавством.
Тобто, лише починаючи з 01.01.2004 законодавцем передбачено можливість зарахування до страхового стажу особи, який враховується при призначенні їй пенсії, періоду відбування покарання у відповідному закладі обмеження чи позбавлення волі за наявності сукупності двох умов: 1) підтвердження трудового стажу особи відповідною довідкою; 2) сплата особою страхових внесків протягом такого періоду.
Судовим розглядом встановлено, що за період роботи позивача під час відбування покарання, страхові внески не сплачувались, що підтверджується довідками Державної установи «Полтавська виправна колонія №64 від 20.10.2025 №15/10-205-25 та Державної установи «Кременчуцька виправна колонія (№69)» від 21.10.2025 №7/54/06-25.
Окрім того, в довідці Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» від 29.08.2025 № 3405/3 ГД 2025 зазначено, що станом на дату відповіді документи державної установи Полтавська виправна колонія (№ 64), державної установи Олексіївська виправна колонія (№ 25) та державної установи Кременчуцька виправна колонія (№ 69) на зберігання до архіву не надходили.
Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для зарахування спірних періодів до страхового стажу позивача. 
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 року у справі № 440/2107/26 та ухвалити постанову, якою задовольнити позовну заяву в повному обсязі .
В доводах апеляційної скарги зазначає, що ним разом з заявою про призначення пенсії серед інших документів було надано довідку Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», яка містить інформацію про періоди відбування покарання позивача у вигляді позбавлення волі. Вважає, що на виконання вимог ч. 2 ст. 44 Закону №1058-IV посадові особи пенсійного органу мали можливість вимагати відповідні документи від установ, де відбував покарання позивач. 
Щодо відсутності відрахувань, сплат та утримань до Пенсійного фонду України згідно з довідками про заробітну плату від 20.10.2025 №15/10-205-25 та від 21.10.2025 №7/54/06-25 вказує, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Внаслідок невиконання роботодавцем обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач не може бути позбавленим соціальної захищеності та права на врахування відповідачем для проведення розрахунку розміру пенсії довідок про заробітну плату від 20.10.2025 №15/10-205-25 та від 21.10.2025 №7/54/06-25
Вказує, що оскільки відповідач своїм правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, тому неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову, тому наявні підстави для висновків, згідно з якими відповідач визнає позовні вимоги.
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи повідомлені про перегляд рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 судом апеляційної інстанції належним чином шляхом направлення ним копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в електронній формі до електронного кабінету учасників справи.
Згідно зі статтею 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розглядає справу без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
V. Обставини, встановлені судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 08.12.2025 позивач звернувся до відповідного органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.
Розгляд заяви за принципом екстериторіальності здійснювався Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 15.12.2025 №163950033478 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки заявник не набув необхідного страхового стажу.
Цим же рішенням визначено страховий стаж - 16 років 09 місяців 29 днів.
До загального страхового стажу не зараховано періоди відбування покарання позивача у вигляді позбавлення волі протягом серпня 1990 року - 1997 рік, квітня 1998 року - квітня 2001 року, квітня 2003 року — 2005 року та з квітня 2011 року — квітня 2015 року згідно з довідкою Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» від 29.05.2025 року № 3405/3 ГД 2025, оскільки наявна інформація що документи державної установи Полтавська виправна колонія (№ 64), державної установи Олексіївська виправна колонія (№ 25) та державної установи Кременчуцька виправна колонія (№ 69) на зберігання до архіву не надходили, тому надати необхідні довідки не вбачається можливим. Також довідки про заробітну плату від 20.10.2025 року №15/10-2005-25 та від 21.10.2025 року №7/54/06-25 відповідачем не взято до увалі, оскільки відрахування до Пенсійного фонду України не утримувалися і не сплачувалися.
Позивач, вважаючи вказане рішення відповідача таким, що порушує його конституційне право на отримання пенсії за віком, звернувся до суду з цим позовом. 
VІ. Позиція суду апеляційної інстанції.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон №1058-IV).
Частиною першою статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 21 Закону №1058-IV, персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.
Відповідно до статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно з пунктом "а" частини 3 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Статтею 50 Виправно-трудового кодексу України, прийнятого Верховною Радою УРСР 23.12.1970, який діяв на час відбування кримінального покарання позивачем та втратив чинність з 01.01.2004, було передбачено, що час роботи засуджених у період відбування ними покарання у вигляді позбавлення волі до трудового стажу не зараховується, крім випадків, спеціально передбачених у законі.
Відповідно до статті 51 вищезгаданого Виправно-трудового кодексу України, особи, які втратили працездатність під час відбування покарання, після звільнення їх від покарання мають право на пенсію і на компенсування шкоди у випадках і в порядку, встановлених законодавством України.
Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що позивачем під час судового розгляду справ не надано доказів того, що під час відбування покарання сталася втрата працездатності.
Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що відповідно до частин 1, 3 статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004, засуджені мають право на загальних підставах на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законом. Час роботи засуджених у період відбування ними покарання у виді позбавлення волі зараховується у стаж роботи для призначення трудової пенсії після звільнення за умови сплати ними страхових внесків до Пенсійного фонду України в порядку і розмірах, передбачених законодавством.
Отже, лише починаючи з 01.01.2004 законодавцем передбачено можливість зарахування до страхового стажу особи, який враховується при призначенні їй пенсії, періоду відбування покарання у відповідному закладі обмеження чи позбавлення волі за наявності сукупності двох умов: 1) підтвердження трудового стажу особи відповідною довідкою; 2) сплата особою страхових внесків протягом такого періоду.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 211/3009/17 та від 11 грудня 2018 року у справі № 326/1422/16-а (2-а/326/40/2016).
Судовим розглядом встановлено, що позивач разом із заявою про призначення пенсії надав довідку Державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально виконавчої служби України" від 29.05.2025 року № 3405/3 ГД 2025, в якій вказано, що повідомлено, що ОСОБА_1 з 1990 по 2015 рік відбував покарання у різних установах, а саме: з серпня 1990 року по 1997 рік - виправна колонія №64 м. Полтава; з квітня 1998 року про квітень 2001 року - Кременчуцька виправна колонія №69; з квітня 2003 року по 2005 рік - виправна колонія №25 м. Харків; з квітня 2011 року по квітень 2015 року - Кременчуцька виправна колонія №69. Станом на дату відповіді документи 1державної установи Полтавська виправна колонія (№ 64), державної установи Олексіївська виправна колонія (№ 25) та державної установи Кременчуцька виправна колонія (№ 69) на зберігання до архіву не надходили, тому надати необхідні довідки не вбачається можливим (а.с. 7). 
Відповідно до довідки про заробітну плату від 20.10.2025 року №15/10-2005-25 ДУ "Полтавська виправна колонія №64" ОСОБА_1 був працевлаштований з лютого 1991 по квітень 1997. Відрахування до пенсійного фонду України не утримувались і не сплачувались. Довідка видана на підставі особистої картки (а.с. 7 зворот).
Згідно з довідкою від 21.10.2025 року №7/54/06-25 заробітна плата ОСОБА_1 складає 1547, 17 грн. На всі виплати страхові внески до Пенсійного фонду не здійснювались та не перераховувались. Довідка видана на підставі особових рахунків за 1998-2001, за 2011-2015 роки (а.с. 8).
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку про те, що достатньою та необхідною правовою підставою для зарахування до страхового стажу особи, який враховується при призначенні їй пенсії, періоду відбування покарання у відповідному закладі обмеження чи позбавлення волі є наявність сукупності двох умов: 1) підтвердження трудового стажу особи відповідною довідкою; 2) сплата страхових внесків протягом такого періоду.
Згідно положень абзацу п`ятого частини першої статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами.
Період страхового стажу до 1 липня 2000 року підтверджується даними, обчислюється на підставі довідки про нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески.
Отже, враховуючи те, що за період залучення позивача до оплачуваної роботи під час відбування покарання у вигляді позбавлення волі в ДУ "Полтавська виправна колонія №64" з лютого 1991 по квітень 1997 та у Кременчуцькій виправній колонії №69 у 1998-2001 та 2011-2015 роках не сплачувалось страхових внесків, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вказаний стаж не може бути зарахований до загального трудового стажу.
Враховуючи наведене, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо посилання апелянта на необхідності застосування положень пункту 4 статті 159 КАС України, оскільки відповідачем не подано відзив на позовну заяву, колегія суддів зазначає.
Так, відповідно до частини 4 статті 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
З урахуванням положень вказаної правової норми колегія суддів дійшла висновку, що кваліфікація неподання відзиву на позов відповідачем, як визнання позову, є правом а не обов`язком суду.
В аспекті оцінки інших аргументів учасників справи колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, пункт 29; рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 23; рішення від 28.01.2011 (остаточне) у справі «Трофимчук проти України», заява № 4241/03, пункт 54; рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
Відповідно до положень статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, повно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 по справі № 440/2107/26 залишити без змін . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		К.В. Мінаєва 	
Судді	   	В.В. Катунов   І.М. Ральченко