Єдиний унікальний номер № 752/8708/25
Апеляційне провадження № 33/824/283/2026

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 19 серпня 2025 року, прийняту відносно
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
за ч. 1 ст. 130 КУпАП,
В С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 279259 від 23.03.2025, ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. За результатами аналізу приладу «Drager», проведеного на місці зупинки, у ОСОБА_1 виявлено позитивну пробу на стан алкогольного сп`яніння з кількісним показником 0.67 проміле. 
Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, про що було складено протокол про адміністративне правопорушення.
Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 19 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі; ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000, 00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням 26 серпня 2026 року ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову і закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю подій і складу адміністративного правопорушення. 
У судове засідання, призначене на 18 червня 2026 року, з`явився захисник особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності Задорожня В.О. , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Відповідно до вимог ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Основними доводами апеляційної скарги є посилання на незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції у зв`язку з неповним і однобічним дослідженням обставин справи, неналежною оцінкою доказів та порушенням норм матеріального і процесуального права. Апелянт стверджує, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів факту керування ним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, відеозаписи не підтверджують ані факту керування, ані законності зупинки транспортного засобу, а огляд на стан сп`яніння проведено з істотними порушеннями вимог ст. 266 КУпАП та відповідної Інструкції. Крім того, вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам сторони захисту, безпідставно поклав в основу висновків недопустимі докази, порушив принцип презумпції невинуватості та стандарт доведення вини поза розумним сумнівом, у зв`язку з чим просить скасувати постанову суду та закрити провадження у справі за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
За приписами ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Згідно з положеннями ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій, серед іншого, зобов`язаний: виконувати розпорядження поліцейського.
Пункт 1.3 ПДР передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. За п.1.9 ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Так, відповідно до пункту 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
Порядок проходження огляду особами, які керують транспортними засобами, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, визначений ст. 266 КУпАП, а також затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17.12.2008 «Порядок направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду»(далі- Порядок), та регулюється Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 № 1452/735 (далі Інструкція).
Згідно ст. 266 КУпАП України особи, які керують транспортними засобами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного/наркотичного сп`яніння підлягають оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. 
Згідно п. 2 розділу І Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Наявність у водія хоча б однієї ознаки сп`яніння є підставою для проведення огляду водія на стан наркотичного сп`яніння.
За положеннями Інструкції визначення ознак щодо можливості знаходження водія у стані сп`яніння відноситься до виключної компетенції поліцейських, а перевірка наявності чи відсутності у водія такого стану в порядку медичного огляду у відповідному медичному закладі. Тому, у випадку наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу знаходиться у стані сп`яніння, водій, на вимогу поліцейських за положеннями пункту 2.5 ПДР України, зобов`язаний пройти медичний огляд. Отже, законодавством не передбачено право водія відмовитися від проходження огляду на стан сп`яніння, а встановлено обов`язок водія пройти такий огляд на вимогу працівника поліції.
Відповідно до ч. 3 ст. 266 КУпАП України у разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.
Огляд осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, здійснюється в закладах охорони здоров`я не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення. Огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводиться в присутності поліцейського. Кожний випадок огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, у закладі охорони здоров`я реєструється в порядку, визначеному спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі охорони здоров`я. 
Процедура медичного огляду передбачена законодавцем для того, щоб об`єктивно перевірити та встановити, чи дійсно наявні у водія зовнішні ознаки пов`язані зі станом алкогольного чи наркотичного сп`яніння, або ж вони викликані іншими причинами. Наявність чи відсутність фактичного стану сп`яніння остаточно визначається не суб`єктивним сприйняттям водія чи працівника поліції, а результатами огляду, проведеного у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги про відсутність належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом у момент виявлення адміністративного правопорушення, суд вважає необґрунтованими.
Як убачається з матеріалів справи, зазначені доводи були предметом дослідження суду першої інстанції, який надав їм належну правову оцінку. При цьому висновок суду про доведеність факту керування транспортним засобом ґрунтується на сукупності досліджених доказів, зокрема протоколі про адміністративне правопорушення, інших письмових матеріалах справи, а також відеозаписах з нагрудних камер працівників поліції.
Посилання сторони захисту на те, що відеозапис не містить безпосередньо моменту руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , не спростовує висновків суду першої інстанції. Дійсно, під час перегляду відеозаписів апеляційним судом встановлено, що на них відсутня фіксація самого процесу руху автомобіля. Водночас чинне законодавство не містить вимоги щодо обов`язкової відеофіксації саме моменту руху транспортного засобу як єдиного можливого способу доведення факту керування ним особою.
Належність та допустимість відеозапису як доказу визначаються не тим, чи зафіксовано на ньому безпосередньо рух транспортного засобу, а його здатністю підтверджувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. У цьому випадку відеозапис містить зафіксоване спілкування працівників поліції з ОСОБА_1 , під час якого останній не заперечує факту керування транспортним засобом, а його пояснення свідчать про підтвердження зазначеної обставини.
Таким чином, відеозапис у сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджує факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, а тому доводи апеляційної скарги про недоведеність цієї обставини є безпідставними та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Натомість вимога апелянта про необхідність обов`язкової фіксації саме моменту руху транспортного засобу ґрунтується на власному тлумаченні норм права та не відповідає вимогам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що працівниками поліції не було належним чином зафіксовано та не доведено наявність у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим вимога про проходження огляду була безпідставною, апеляційний суд також вважає необґрунтованими.
Апеляційний суд зазначає, що відповідно до вимог законодавства та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, працівник поліції під час виконання службових обов`язків оцінює саме зовнішні прояви поведінки та фізичного стану особи, які можуть свідчити про наявність ознак сп`яніння. При цьому поліцейський не встановлює остаточно факт перебування особи у стані сп`яніння, а лише констатує наявність відповідних зовнішніх ознак, які відповідно до вимог законодавства є підставою для проведення огляду.
Встановлення ж причин походження таких проявів, а саме чи є вони наслідком вживання алкоголю, наркотичних чи інших речовин, чи викликані іншими обставинами, не належить до компетенції працівника поліції та є безпосередньою метою проведення огляду на стан сп`яніння у визначеному законом порядку.
Отже, сама наявність у ОСОБА_1 ознак, які працівник поліції обґрунтовано сприйняв як ознаки можливого алкогольного сп`яніння, свідчила про існування передбачених законом підстав для направлення останнього на огляд на стан сп`яніння. Саме процедура такого огляду покликана об`єктивно підтвердити або спростувати припущення працівника поліції щодо перебування водія у стані сп`яніння.
Таким чином, остаточний висновок про наявність чи відсутність стану алкогольного сп`яніння робиться не на підставі суб`єктивного сприйняття поліцейського або пояснень водія, а виключно за результатами огляду, проведеного із дотриманням вимог законодавства. У даному випадку такий огляд було проведено із застосуванням спеціального технічного засобу, за результатами якого встановлено наявність у ОСОБА_1 алкоголю в організмі в концентрації 0,67 проміле.
За таких обставин твердження апелянта про недоведеність наявності у нього ознак алкогольного сп`яніння не спростовують правомірності вимоги працівників поліції щодо проходження огляду на стан сп`яніння, а тому не можуть бути підставою для висновку про незаконність складених адміністративних матеріалів чи недопустимість отриманих у справі доказів.
Доводи апеляційної скарги про те, що після проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння із використанням спеціального технічного засобу працівники поліції не запропонували ОСОБА_1 пройти огляд у закладі охорони здоров`я, незважаючи на його незгоду з результатом огляду, спростовуються матеріалами справи.
Так, під час перегляду відеозапису з нагрудної камери працівника поліції апеляційним судом встановлено, що після завершення проведення огляду із використанням приладу «Drager» працівник поліції повідомив ОСОБА_1 результат огляду та безпосередньо запитав, чи погоджується він із таким результатом. Крім того, працівником поліції було роз`яснено можливість проходження огляду в закладі охорони здоров`я, про що останнього прямо запитано, чи бажає він проїхати до медичного закладу для проведення відповідного огляду.
Таким чином, твердження апелянта про те, що йому не було запропоновано пройти огляд у медичному закладі, не відповідають фактичним обставинам справи та повністю спростовуються дослідженим судом відеозаписом. Навпаки, із відеозапису вбачається, що працівники поліції надали ОСОБА_1 можливість пройти огляд у закладі охорони здоров`я у разі незгоди з результатом огляду, проведеного на місці зупинки транспортного засобу.
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що саме відеозапис є об`єктивним джерелом доказів, який відображає послідовність дій працівників поліції та зміст їхнього спілкування з ОСОБА_1 , а тому має перевагу над твердженнями, викладеними в апеляційній скарзі, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що працівники поліції діяли відповідно до вимог чинного законодавства, забезпечивши ОСОБА_1 можливість пройти огляд у закладі охорони здоров`я у разі незгоди з результатами огляду, проведеного за допомогою спеціального технічного засобу, а тому зазначений довід апеляційної скарги є безпідставним та не спростовує законності оскаржуваної постанови.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного зазначення часу в протоколі про адміністративне правопорушення суд вважає безпідставними та такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні змісту складених матеріалів.
Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення, у ньому зафіксовано факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, при цьому час вчинення правопорушення співвідноситься з моментом виявлення та фіксації стану сп`яніння. Згідно з матеріалами справи та даними приладу «Drager», огляд на стан алкогольного сп`яніння був проведений о 09:30, і саме на цей момент зафіксовано наявність алкоголю у встановленій концентрації.
Отже, апелянт помилково ототожнює час проведення огляду із спробою штучно розмежувати момент керування транспортним засобом і момент встановлення стану сп`яніння. Натомість із сукупності доказів у справі вбачається, що саме стан алкогольного сп`яніння було встановлено на момент 09:30, що кореспондується з результатами тестування за допомогою приладу «Drager».
Таким чином, твердження про невідповідність часу, зазначеного в протоколі, фактичним обставинам справи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та не спростовують правильності встановлених судом першої інстанції висновків.
Крім того, можливі технічні неточності щодо формального зазначення часу керування транспортним засобом не є істотними та не впливають на правильність кваліфікації дій особи, оскільки не змінюють суті встановленого правопорушення та не стосуються його кваліфікуючих ознак.

Не можуть бути прийняті до уваги й доводи апелянта щодо наявності направлення на проходження огляду, оскільки зазначений документ не спростовує встановлених судом обставин та не свідчить про порушення процедури проведення огляду на стан сп`яніння.
Як убачається з матеріалів справи, у направленні міститься формальне зазначення щодо можливості доставки особи до закладу охорони здоров`я, однак одночасно вказано, що огляд проводиться безпосередньо на місці зупинки транспортного засобу. Таким чином, сам зміст зазначеного документа не підтверджує обов`язковості направлення до медичного закладу в даному випадку та узгоджується з фактом проведення огляду за допомогою спеціального технічного засобу на місці зупинки.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що направлення на огляд у заклад охорони здоров`я є процесуальним документом, який застосовується у випадках фактичного скерування особи до медичного закладу для проведення відповідного огляду. У разі ж проведення огляду безпосередньо на місці зупинки із використанням спеціального технічного засобу, оформлення такого направлення не є обов`язковою процесуальною вимогою та не впливає на допустимість отриманих результатів огляду.
Тому, саме по собі посилання апелянта на наявність або зміст направлення не свідчить про порушення порядку проведення огляду, не спростовує встановлених судом обставин та не ставить під сумнів законність дій працівників поліції.

Отже, посилання апелянта на нібито відсутність законних підстав для зупинки транспортного засобу не спростовують факту вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки предметом доказування у даній справі є факт керування у стані сп`яніння, а не оцінка окремих дій працівників поліції поза межами складу інкримінованого правопорушення.
Окремі зауваження апелянта щодо дотримання процедурних вимог Інструкції не можуть бути безумовною підставою для визнання недопустимими результатів огляду, оскільки апелянтом не доведено, яким чином такі порушення вплинули на достовірність отриманого результату або спростовують факт наявності алкоголю в організмі.
Доводи апелянта про нібито нероз`яснення прав, передбачених ст.268 КУпАП, не містять обґрунтування того, яким чином такі обставини обмежили його право на захист або вплинули на встановлення фактичних обставин справи, у зв`язку з чим не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції.
Посилання апелянта на загальні правові позиції ЄСПЛ та принцип доведення «поза розумним сумнівом» самі по собі не спростовують сукупності досліджених судом першої інстанції доказів, які у своїй взаємній узгодженості підтверджують висновки про наявність складу адміністративного правопорушення.
Доводи апелянта щодо нібито відсутності належної мотивації судового рішення не можуть бути прийняті, оскільки з тексту оскаржуваної постанови вбачається, що суд першої інстанції виклав встановлені обставини справи, дослідив докази та надав їм правову оцінку в їх сукупності, що відповідає вимогам ст.283 КУпАП.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права. 
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції. 
Враховуючи зазначене, апеляційним судом встановлена невідповідність дійсності тих обставин, якими апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу. Порушень судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни постанови суду під час апеляційного перегляду справи апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 19 серпня 2025 року, прийняту відносно ОСОБА_1 , залишити без змін.
Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Журба