П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/18129/25	

Категорія:106000000 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.
Місце ухвалення: м. Одеса
Дата складання повного тексту:22.12.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого – Бітова А.І.
суддів – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України (далі – в/ч НОМЕР_2 ) про:
- визнання протиправними дії в/ч НОМЕР_2 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення з ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням з військової служби, а саме: не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні;
- зобов`язання в/ч НОМЕР_2 сплатити на користь ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення (виплата одноразової грошової допомоги при звільненні) за період з 10 квітня 2025 року по 27 травня 2025 року включно відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок №100).
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що він в період з 09 січня 2020 року по 09 квітня 2025 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_2 . Наказом від 09 квітня 2025 року начальника в/ч НОМЕР_2 позивача звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення за підпунктом "г" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці) п.3 ч.5 ст. 26 Закону України "Про військової обов`язок і військову службу". Станом на день звільнення відповідно до наказу від 09 квітня 2025 року, вислуга років становить: календарна військова 23 років 07 місяців 03 дня, пільгова військова - 07 років 09 місяця 20 днів; всього військова - 31 рік 04 місяця 23 дня. Станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу НОМЕР_1 прикордонним загоном з ним не проведено розрахунку щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні. У відповідь на звернення позивача НОМЕР_1 прикордонний загін поінформував, що в наказ начальника в/ч НОМЕР_2 про особовий склад від 09 квітня 2025 року №259-ос стосовно виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення внесено зміни, саме: доповнено абзацом "Відповідно до абзацу 2 пункту 2 статі 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 05 повних календарних років служби" (лист від 15 травня 2025 року №08/0-3993/1/5093). 27 травня 2025 року на особистий банківський рахунок позивача від в/ч НОМЕР_2 надійшло 60 700,13 грн. одноразової допомоги при звільненні за 5 повних календарних років служби. Не зважаючи на те, що 02 червня 2025 року позивач звернувся до відповідача щодо виплати йому середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 квітня 2025 року (наступний день після звільнення) по 27 травня 2025 року, відповідь не отримано позивачем, плата не здійснена. Позивач вважає, що дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні є протиправними.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач зазначав, що діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України, а тому позовні вимоги об`єктивно слід визнати необґрунтованими та безпідставними, в зв`язку з чим у задоволенні позову просив відмовити.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_2 задоволено повністю.
Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_2 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку (не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні) на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення з ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням з військової служби.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні (щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні) за період з 10 квітня 2025 року по 27 травня 2025 року включно відповідно до Порядку №100.
В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_2 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги:
- відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП, саме вину роботодавця у затримці остаточного розрахунку визначено головним фактором, від якого залежить відповідальність у вигляді середнього заробітку, чому в даному випадку не має місця;
- при звільненні позивача було з`ясовано, що в період з 10 жовтня 2003 року по 30 квітня 2019 року позивач проходив службу в державній установі "Одеська виправна колонія (№ 14)" Міністерства юстиції України, тобто міг вже раніше отримати допомогу при звільненні, що прямо впливало на розмір допомоги, яку в/ч НОМЕР_2 мали виплатити при повторному звільнені;
- в межах цієї справи відсутня вина роботодавця, що виключає застосування статті 117 КЗпП, про що повинен був дійти висновку суд першої інстанції;
- в обставинах даної справи слід зазначити, що дії в/ч НОМЕР_2 при виплаті допомоги не є умисно протиправними, як і не є протиправними з необережності, оскільки в/ч НОМЕР_2 вжили всіх необхідних заходів для правильної виплату у самий найкоротший можливий термін;
- слід загострити увагу на тому, що саме позивач міг надати в/ч НОМЕР_2 інформацію завчасно, просто повідомивши про отримання допомоги за період попередньої служби, але вирішив цього не робити, поклавши на в/ч НОМЕР_2 всю відповідальність, як за збір інформації, так і за несвоєчасність виплати, що є недобросовісною поведінкою;
- в поєднанні з тим, що затримка виплати одноразової грошової допомоги при звільненні відбулась фактично через необхідність правильно визначити її розмір, слід було дійти висновку про те що в/ч НОМЕР_2 зробили все від себе залежне для правильної виплати позивачу належних йому сум, з легітимною метою точно виконати п.2 ст. 15 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ;
- слід було дійти висновку про те, що в/ч НОМЕР_2 діяли саме в межах критеріїв, закріплених в ч.2 ст. 2 КАС України, зокрема пропорційно, з дотримання балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована дія, розсудливо, неупереджено, обґрунтовано та своєчасно, адже затримка виплати допомоги при звільненні була зведена до мінімуму (48 днів);
- суд першої інстанції взагалі не відповів на наведені аргументи, не надав правової оцінки жодному з наведених у відзиві фактів, що не відповідає вимогам ст. 246 КАС України і є порушенням норм процесуального права. Також, суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність вини в/ч НОМЕР_2 , і неправильно застосував положення ч.1 ст. 117 КЗпП, що є неправильним застосуванням норм матеріального права;
- суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду в постановах від 14 березня 2024 року у справі №560/2525/19, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18, що не відповідає вимогам ч.5 ст. 242 КАС України і є порушенням норм процесуального права.
ОСОБА_1 своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_2 не скористався.
Рішення суду першої інстанції іншими учасниками справи не оскаржено.
Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_2 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
ОСОБА_1 з 09 січня 2020 року по 09 квітня 2025 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_2 .
Наказом від 09 квітня 2025 року начальника в/ч НОМЕР_2 , ОСОБА_1 головного сержанта, остання штатна посада – інспектора прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип Б) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип Б), звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення за підпунктом "г" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці) п.3 ч.5 ст. 26 Закону України "Про військової обов`язок і військову службу".
Станом на день звільнення відповідно до наказу від 09 квітня 2025 року, вислуга років становить: календарна військова 23 років 07 місяців 03 дня, пільгова військова - 07 років 09 місяця 20 днів; всього військова - 31 рік 04 місяця 23 дня.
Відповідно до положень цього наказу, позивач на момент звільнення повинен був отримати:
- грошову компенсацію за 30 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2022 рік ті 08 невикористаних щорічної основної відпустки за 2023 рік;
- грошову компенсацію за 42 невикористаних календарних днів щорічної додаткової відпустки за 2023, 2024, 2025 роки.
Станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу в/ч НОМЕР_2 не проведено розрахунків з позивачем щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.
На запит позивача відповідач листом від 15 травня 2025 року №08/0-3993/1/5093 поінформував, що в наказ начальника в/ч НОМЕР_2 про особовий склад від 09 квітня 2025 року №259-ос стосовно виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення внесено зміни, а саме: доповнено абзацом "Відповідно до абзацу 2 пункту 2 статі 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 05 повних календарних років служби".
27 травня 2025 року на особистий банківський рахунок позивача від в/ч НОМЕР_2 надійшло 60 700,13 грн. одноразової допомоги при звільненні за 5 повних календарних років служби.
02 червня 2025 року позивач звернувся до відповідача щодо виплати йому середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 квітня 2025 року (наступний день після звільнення) по 27 травня 2025 року, відповідь позивачем не отримано, плата не здійснена.
Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що у разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець. Отже, повний розрахунок з позивачем мав бути проведений відповідачем у день звільнення.
Оскільки спеціальними нормативними актами не врегульовано питання правових наслідків недотримання строку розрахунку при звільненні, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 1, 2, 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII (далі – Закон №2011-XII), ст.ст.1-3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-III, Положенню про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженому Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, Положенню про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України затвердженому затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009.
Колегія суддів не приймає до уваги та відхиляє, як необґрунтовані доводи апелянта, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ст.ст. 1-2 Закону 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом 1 ч.1 ст. 9 Закону 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пунктом 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, встановлено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням; у разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Системний аналіз наведених правових норм дозволяє зробити висновок, що у разі неможливості повного розрахунку при виключенні військовослужбовця, військова частина не вправі виключати такого військовослужбовця зі списків особового складу частини інакше як за згодою самого військовослужбовця.
Відповідно до ч.2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Виходячи із вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було прийнято правильне рішення про застосування норм Кодексу законів про працю у даному випадку.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з ч.2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі - Закон №2352-ІХ) текст ст. 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".
Закон №2352-ІХ та відповідно і нова редакція ст. 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.
Підсумовуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (виплати вихідної допомоги) за період з 10 квітня 2025 по 27 травня 2025 року є протиправними.
Щодо посилань апелянта на недобросовісну поведінку позивача, стосовно того, що саме він міг надати в/ч інформацію про отримання допомоги за період попередньої служби, але вирішив цього не робити, поклавши на в/ч всю відповідальність, як за збір інформації, так і за несвоєчасність виплати, колегія суддів зазначає наступне.
В даному випадку, відповідач є суб`єктом владних повноважень на якого діючим законодавством покладений обов`язок по забезпеченню належних умов проходження військової служби (у тому числі фінансове забезпечення) громадянами України в Державній прикордонній службі України.
Такі обов`язки, зокрема закріплені у Положенні про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженому Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 та Положенні про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України затвердженому затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009.
Так п.11 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009 вказує, що проходження військової служби військовослужбовцем відображається в його особовій справі, яка ведеться у порядку та за формою, встановленими наказом Міністерства внутрішніх справ України; до особової справи з дотриманням вимог законодавства вносяться відомості про військовослужбовця та членів його сім`ї, інші пов`язані з проходженням військової служби необхідні відомості.
Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що інформація про отримання допомоги за період попередньої служби позивача повинна міститися в його особовій справі, обов`язок ведення якої покладений на відповідача. Відповідно, посилання апелянта на недобросовісну поведінку позивача є необґрунтованими та хибними.
Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність вини в/ч НОМЕР_2 , і неправильно застосував положення ч.1 ст. 117 КЗпП, що є неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів зазначає таке.
Як вже колегія суддів обґрунтувала вище, інформація про отримання позивачем допомоги за період попередньої служби повинна міститися в його особовій справі, обов`язок ведення якої відповідач повинен був виконувати належним чином.
Крім того, п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 прямо забороняє в/ч виключати військовослужбовця зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків без його згоди.
Підсумовуючи колегія суддів відхиляє посилання апелянта на відсутність вини у невиплаті належної позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні.
Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 01 червня 2026 року.

Головуючий:  Бітов А.І.
Суддя: Лук`янчук О.В.
Суддя: Ступакова І.Г.