Справа № 496/6721/25
Провадження № 2/496/3077/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року м. Біляївка
Біляївський районний суд Одеської області у складі: 
головуючого судді - Шаньшиної М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Ткаченко В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Біляївка Одеської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:
Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №8865914 у сумі 30 870,00 грн., з яких: 8 000,00 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу; 6 870,00 грн. – сума заборгованості за процентами; 16 000,00 грн. – сума заборгованості за пенею/неустойкою та судові витрати по справі. 
Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 03 лютого 2026 року позов було задоволено частково. Було стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «1 БАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 14870 грн., з яких 8 000,00 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу; 6 870,00 грн. – сума заборгованості за процентами, а також судові витрати по сплаті судового збору – 1166,86 грн., та витрати на правову допомогу – 3000 грн. 
16 березня 2026 року представник відповідача надала заяву про перегляд заочного рішення, так як відповідачка не згодна із винесеним рішенням.
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 13 квітня 2026 року було задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Скляренко Ю.С. про перегляд заочного рішення, скасовано рішення Біляївського районного суду від 03 лютого 2026 року у цивільній справі №496/6721/25 за позовом ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце засідання, причини неявки суду невідомі.
Представник відповідач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву у якій просила розгляд справи проводити без її участі. У заяві про перегляд заочного рішення вказала, що ОСОБА_1 з червня 2016 року і по теперішній час проходить військову службу у ЗСУ, та не отримувала судові повістки надіслані за адресою реєстрації. Крім того чоловік відповідачки також є діючим військовослужбовцем. Зазначає, що між сторонами був укладений договір про надання кредитних коштів, проте так як відповідачка є військовослужбовцем, відповідно до ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, а також їх дружинам, (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, проценти за користування кредитом не нараховуються. Відповідно до посвідчення учасника бойових дій, відповідачка безпосередньо брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях. Враховуючи те, що позов був укладений 28.02.2025 року, вимога позивача про стягнення відсотків не підлягає задоволенню. Зазначає, що позивачем не було доведено факт сплати гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Також представник відповідача просить стягнути з ТОВ «1БАНК» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 5665,60 гривень, що складаються з витрат зі сплати судового збору – 665,60 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень.
Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд приходить до наступного висновку. 
28.02.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладений Кредитний договір № 8865914. Згідно із п. 2.1 Договору кредитодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами Договору строк шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю таку ж суму грошових коштів, або достроково, та сплатити кредитодавцю плату (проценти) від суми кредиту та комісію за надання кредиту відповідно до умов цього Договору. 
Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань перед кредитодавцем за Договором № 8865914 від 28.02.2025, внаслідок чого утворилась заборгованість. 
Відповідно до наданого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» розрахунку заборгованості за Договором № 30 870,00 грн., з яких: 8 000,00 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу; 6 870,00 грн. – сума заборгованості за процентами; 16 000,00 грн. – сума заборгованості за пенею/неустойкою. 
Водночас, що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на свою користь нарахованої неустойки у розмірі 16 000 грн., суд зазначає таке.
Відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, а саме п. 18. Законодавцем унормовано, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Відтак, враховуючи те, що на час ухвалення судом цього рішення воєнний стан в Україні не скасовано, вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованої неустойки у розмірі 16 000 грн. задоволенню не підлягають. 
Стосовно нарахування заборгованості за відсотками, суд виходить з наступного.
Національним банком України надано роз`яснення, за змістом якого підтвердженням призову під час мобілізації резервістів та військовозобов`язаних є: військовий квиток; довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу; витяг з наказу або довідка про зарахування до списків військової частини.
У листі Міністерства оборони України від 09 жовтня 2020 року № 321/6192 наведено перелік документів, що підтверджують статус військовослужбовця, серед яких є довідка Форми № 5. Будь який інший документ, який підтверджував би проходження служби в особливий період у Збройних Силах України, не передбачений нормативними документами. Крім того, зазначено, що військовослужбовцями є курсанти та слухачі вищих військових навчальних закладів Збройних Сил України. Організаційно Збройні Сили України складаються з військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій, які мають право видавати довідки, що підтверджують факт перебування на військовій службі у Збройних Силах України.
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.
Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.
Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.
Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц (провадження № 61-21025св18).
Згідно з ч. 3 ст. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з наданих суду документів вбачається, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 30 квітня 2020 року, та має пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, п. 19 ст. 6. Також відповідно до витягу з Наказу №11 від 12.06.2022 року є військовослужбовцем та зарахована до виконання службових обов`язків у в/ч НОМЕР_2 . 
Крім того, чоловік відповідачки є діючим військовослужбовцем, призваним під час мобілізації, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 31.01.2024 року, військовим квитком серії НОМЕР_4 та довідкою №01/26 від 08.01.2026.
Судом установлено, що за час проходження військової служби Наказенко- ОСОБА_2 , їй, як військовослужбовцю Збройних Сил України, не повинні були нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за кредитним договором, оскільки на неї поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Оскільки договір кредиту був укладений 28.02.2025 року, а відповідач проходить військову службу з 14.06.2016 року, тому відповідно їй не повинні були нараховуватись проценти за користування кредитом.
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем фактично було укладено кредитний договір, згідно з яким банк надав клієнту грошові кошти у кредит. Разом з тим, позивачем надано документальне обґрунтування кредитної заборгованості, зокрема виписки по особовим рахункам позичальника та детальний розрахунок, на підставі яких, з урахуванням поширення на позичальника пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стягненню підлягає заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8000 грн, що є розміром простроченого боргу. Доказів оплати заборгованості за кредитними договорами відповідачем у судовому засіданні не надано, нарахований борг ним не спростовано. Таким чином, відповідач скористався кредитними коштами, але свої зобов`язання за договором виконав не у повному обсязі. Тому, виходячи із наведеного, суд вважає, позов слід задовольнити частково, оскільки відповідач грубо порушив умови договору, тому з останнього на користь банку слід стягнути заборгованість у розмірі 8000 грн., що складається із простроченої суми боргу. 
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
За змістом ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Понесені ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» витрати на правову допомогу адвоката Ткаченко Ю.О. підтверджуються договором про надання правової допомоги №20-08/25 від 20.08.2025 року, актом про отримання правової допомоги № 1-МК від 08.09.2025 року, детальним описом наданих послуг до Акту №1-МК від 20.08.2025 року, а також квитанцією щодо сплати правової допомоги.
Таким чином, з метою дотримання принципу справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає, що заявлена сума витрат на правову допомогу є завищеною з огляду на складність та фактичний розгляд справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Також Верховний Суд, здійснюючи розгляд справи №873/212/21, у якій досліджував питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що суд може зменшити розмір указаних витрат, коли відображена у відповідних доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та є неспіввісною з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.
Таким чином, витрати на професійну правничу допомогу у даній справі у сумі 4500,00 грн. є не співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом Ткаченко Ю.О. обсягом та часом послуг у суді (розгляд даної справи здійснювався за відсутності представника позивача), не відповідають критерію розумності їхнього розміру, співмірності та справедливості. Суд дійшов висновку про зменшення розміру таких витрат від попередньо заявленої суми та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 гривень.
Як вбачається з наданої платіжної інструкції № са4а0f від 03.10.2025 року, позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 2422,40 гривні, а тому, у зв`язку з частковим задоволенням позову відповідачем підлягає відшкодуванню сума судового збору пропорційна до розміру задоволених вимог, а саме 627,77 гривень (розмір задоволених позовних вимог помножено на розмір сплаченого судового збору та поділено на розмір заявлених позовних вимог: 8000 грн. ? 2422,40 грн. ? 30 870,00 грн.). При цьому суд враховує роз`яснення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. № 36 постанови № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».
Щодо витрат на правову допомогу відповідача суд зазначає наступне.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Отже, зміст наведених норм законодавства вказує на те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду № 810/3213/16 від 04.08.2020, № 640/15803/19 від 05.08.2020.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Проте, всупереч вищезазначеному, представником відповідача не було надано суду жодних доказів понесених витрат, а саме: договір щодо надання правової допомоги, доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, квитанція щодо сплати витрат понесених на роботу адвоката. 
Таким чином, ця вимога не підлягає задоволенню.
Також сторона відповідача просить стягнути з позивача суму сплачену під час перегляду заочного рішення, а саме 665,60 гривень.
Щодо цієї вимоги суд постановив наступне.
Згідно із ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до платіжної інструкції №SU76-R3FU-989E від 05.03.2026 року, за подання заяви про перегляд заочного рішення до суду, відповідач сплатив судовий збір в розмірі 665,60 гривні, а тому, у зв`язку з частковим задоволенням позову підлягає відшкодуванню сума судового збору пропорційна до розміру вимог, які не підлягають задоволенню, а саме 493,11 гривень (22870 грн. ? 665,60 грн. ? 30 870,00 грн.). При цьому суд враховує роз`яснення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. № 36 постанови № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».
Отже саме на цю суму підлягає зменшенню розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (627,77 грн. - 493,11 грн. = 134,66 грн.).
Керуючись ст.ст.13,81,89,137, 141,263-265,268, 274, 280-289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» - задовольнити частково. 
Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів», ЄДРПОУ 39861924, місцезнаходження: м. Київ, площа Арсенальна, буд. 15 заборгованість за Кредитним договором № 8865914 в розмірі 8000 гривень, що складається із основної суми боргу.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів», ЄДРПОУ 39861924, місцезнаходження: м. Київ, площа Арсенальна, буд. 15 сплачений судовий збір у розмірі 134,66 гривень, а також витрати на правову допомогу у розмірі 3000 гривень. 
Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.В. Шаньшина