ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 травня 2026 року	справа № 380/22008/25	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, –

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 із вимогами:
- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування і невиплати позивачу додаткової винагороди з 01.02.2023 по 01.08.2025, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану”; 
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування і виплату позивачу додаткової винагороди у розмірі 30000 гривень, передбаченої постановою КМУ № 168, починаючи з 01.02.2023 по 01.08.2025, з урахуванням сум виплаченої такої винагороди;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення на суму невиплаченого грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 01.02.2023 по день фактичної виплати.
Позовні вимоги мотивовані протиправною, на думку позивача, бездіяльністю відповідача, яка полягає в тому, що під час проходження ним військової служби з 01.02.2023 по день звільнення зі служби йому не нараховано в повному розмірі та не виплачено додаткову винагороду в розмірі 30 000 гривень, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168. Позивач вказує, що така винагорода є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, яку держава взяла на себе обов`язок виплачувати на період дії воєнного стану, у зв`язку із чим органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у її виплаті, доки відповідні правові норми є чинними. Окрім цього, позивач посилається на наявність у нього права на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.
Ухвалою від 10.11.2025 відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою суду від 25.05.2026 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та доповнення до відзиву, в яких проти позову заперечив. В обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 Міністерству оборони України делеговано повноваження визначати порядок, умови та розмір виплати додаткової винагороди (у розмірі до 30000 гривень, пропорційно в розрахунку на місяць), що було реалізовано шляхом доповнення Порядку № 260 Розділом XXXIV, згідно з яким додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень виплачується лише військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань). Відповідач вказує, що позивач не надав належних і допустимих доказів безпосередньої участі у бойових (спеціальних) завданнях, у зв`язку із чим обов`язок доказування ним не виконано. Просив у задоволенні позову відмовити.
Розглянувши позов, подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 у період з 04.04.2022 по 01.08.2025 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді механіка групи обслуговування авіаційного обладнання авіаційно-технічного загону вертолітної ескадрильї.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.08.2025 № 161 рядового ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку на підставі підпункту «а» (за віком – у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено зі списків особового складу частини з 03.08.2025.
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 07.11.2025 № 71/1/1027 про нараховану додаткову винагороду на період дії воєнного стану за період з 04.04.2022 по 03.08.2025 позивачу нараховувалася додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у різних розмірах: у період з квітня 2022 року по січень 2023 року включно – переважно у розмірі 30000 гривень щомісячно, а починаючи з лютого 2023 року – у розмірах, менших за 30000 гривень, а в окремі місяці (лютий – травень 2023 року) така винагорода не нараховувалася (0 гривень).
Не погоджуючись із діями (бездіяльністю) відповідача щодо ненарахування і невиплати додаткової винагороди у повному розмірі (30000 гривень) за період з 01.02.2023, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір, суд керується таким.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Структура та умови грошового забезпечення військовослужбовців визначені постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова № 704). Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі – Порядок № 260).
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі – Постанова № 168), пунктом 1 якої (у редакції станом на дату прийняття) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил та інших визначених у цьому пункті формувань і органів виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової військової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення, – у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях.
У подальшому до Постанови № 168 внесено зміни, згідно з якими слова і цифри «додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно» замінено словами і цифрами «додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць», а також Постанову № 168 доповнено пунктом 2-1, яким установлено, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень.
Наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 № 44, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 30.01.2023 за № 177/39233, Порядок № 260 доповнено новим Розділом XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану». За змістом пунктів 2, 4 Розділу XXXIV Порядку № 260 на період дії воєнного стану додаткова винагорода згідно з Постановою № 168 у розмірі 30000 гривень виплачується військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань).
Враховуючи наведені норми, суд встановив, що додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, належить до додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, що виплачується для стимулювання їх у досягненні високих результатів у службовій діяльності, та є складовою грошового забезпечення (оплати праці) військовослужбовців.
Суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023 у справі № 260/3564/22 (провадження № 11-74заі23), згідно з якою встановлена Постановою № 168 додаткова винагорода є складовою грошового забезпечення, яку держава взяла на себе обов`язок виплачувати на період дії воєнного стану. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміст внесених до Постанови № 168 змін у частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість « 30000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.
Суд також враховує, що відповідно до пункту 14 Розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.
Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що згідно з пунктами 2, 4 Розділу XXXIV Порядку № 260 додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень виплачується лише військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями), а позивач належних доказів виконання таких завдань не надав.
Оцінюючи наведені доводи, суд враховує, що з довідки військової частини НОМЕР_1 про нараховану додаткову винагороду слідує, що позивачу у спірний період (з 01.02.2023 по 03.08.2025) додаткова винагорода нараховувалася та виплачувалася в більшості місяців, проте у розмірах, менших за 30 000 гривень. Тобто відповідач фактично визнавав наявність у позивача права на отримання спірної винагороди у відповідні місяці та здійснював її нарахування і виплату, однак у неповному розмірі.
За змістом наведеної вище правової позиції Великої Палати Верховного Суду «пропорційність», передбачена Постановою № 168 і деталізована Розділом XXXIV Порядку № 260, означає виплату додаткової винагороди у повному розмірі 30000 гривень за умови відпрацювання військовослужбовцем норми робочого часу відповідного місяця, а зменшення розміру винагороди є допустимим лише пропорційно до часу, протягом якого військовослужбовець з визначених у Порядку № 260 підстав фактично не виконував обов`язки (зокрема, за час перебування у відпустках, на лікуванні понад установлені строки, відсутності на службі без поважних причин тощо).
Суд звертає увагу, що сам факт нарахування відповідачем позивачу додаткової винагороди у відповідні місяці спірного періоду свідчить про визнання відповідачем участі позивача у виконанні бойових (спеціальних) завдань у ці місяці. За таких умов покладення на позивача обов`язку повторно доводити обставини, які вже визнані відповідачем шляхом фактичного нарахування винагороди, суперечило б принципу належного урядування та частині 2 статті 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Документи первинного обліку (бойові накази, бойові розпорядження, журнали бойових дій, рапорти командирів), на відсутність яких посилається відповідач, перебувають у володінні саме відповідача, а не позивача. Відповідач, заперечуючи проти позову, не надав суду доказів того, що у відповідні місяці спірного періоду позивач не відпрацював норму робочого часу або мали місце визначені Розділом XXXIV та Розділом І Порядку № 260 підстави для зменшення (невиплати) винагороди, які б обґрунтовували виплату винагороди в розмірі, меншому за 30 000 гривень. Загальне посилання відповідача на відсутність у позивача доказів, без надання власних доказів правомірності визначення розміру винагороди, не може бути покладено в основу висновку про правомірність бездіяльності відповідача.
Натомість щодо тих місяців спірного періоду, в яких додаткова винагорода позивачу взагалі не нараховувалася, суд зазначає таке. 
За змістом Розділу XXXIV Порядку № 260 підставою виплати додаткової винагороди є виконання військовослужбовцем бойових (спеціальних) завдань у відповідний період. Відсутність нарахування винагороди у такі місяці може свідчити про відсутність підстав для її виплати (наприклад, невиконання у відповідний місяць бойових (спеціальних) завдань). Належних і допустимих доказів виконання бойових (спеціальних) завдань у місяці, за які винагорода не нараховувалася, матеріали справи не містять, а відповідач факт виконання таких завдань у ці місяці не визнає. За таких обставин підстави для висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо ненарахування винагороди за місяці, в яких вона не нараховувалася, відсутні.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування і невиплати позивачу додаткової винагороди до повного розміру 30000 гривень за ті місяці спірного періоду з 01.02.2023 по 03.08.2025, в яких така винагорода нараховувалася відповідачем у розмірі, меншому за 30000 гривень, є протиправною. У задоволенні цієї вимоги в частині місяців, за які додаткова винагорода взагалі не нараховувалася, слід відмовити.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Конституційний Суд України в рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 висловив правову позицію, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект, забезпечує поновлення порушеного права та виключає подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168, до повного розміру 30000 гривень за ті місяці періоду з 01.02.2023 по 03.08.2025, в яких така винагорода нараховувалася відповідачем у розмірі, меншому за 30000 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум такої винагороди.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 01.02.2023 по день фактичної виплати, суд зазначає таке.
Згідно статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), частина друга статті 2 Закону № 2050-III)).
Статтею 3 Закону № 2050-III визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно статті 4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Відповідно до статті 6 Закону № 2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.
Згідно пункту 2 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі Порядок № 159) компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Проаналізувавши вищенаведені норми, суд дійшов висновку, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-III та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).
Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 300/544/19 та від 04 березня 2021 року у справі № 520/34/17.
Отже, враховуючи, що спірну додаткову винагороду період з 01.02.2023 позивачу ще не нарахована та не виплачена, суд дійшов висновку про відсутність виплати основної суми доходу в розумінні Закону № 2050-III, за наявності якої можлива виплата суми компенсації.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення цього адміністративного позову.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, доказів понесення інших судових витрат останнім не надано, то такі, в силу приписів ст. 139 КАС України, розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 2, 6, 8– 10, 14, 72– 79, 90, 139, 241– 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у повному розмірі 30000 гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за ті місяці періоду з 01.02.2023 по 03.08.2025, в яких така винагорода нараховувалася військовою частиною НОМЕР_1 у розмірі, меншому за 30000 гривень.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у повному розмірі 30000 гривень за період з 01.02.2023 по 03.08.2025, з урахуванням раніше виплачених сум такої винагороди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.