ОКРЕМА ДУМКА
(розбіжна)
судді Верховного Суду Мартєва С. Ю. 

08 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 492/1045/19
провадження № 61-12267св25
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Арцизької міської ради про визнання незаконним і скасування рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 19 березня 2025 року, постановлене суддею Гусєвою Н. Д., та постанову Одеського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року, ухвалену колегією суддів у складі Сегеди С. М., Драгомерецького М. М., Комлевої О. С.,
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
І. Короткий зміст справи
1. Позивач у 2006 році на підставі договору дарування набув право власності на 1/2 житлового буднику в містіАрциз Одеської області.
2. У 2010 році за заявою позивача Арцизька міська рада (далі - міська рада) затвердила проєкт землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0299 га та надала йому цю земельну ділянку безкоштовно у власність. Позивач зареєстрував за собою право власності на цю земельні ділянку.
3. Також у 2010 році міська рада надала іншій співвласниці зазначеного будинку безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0446 га. Позивач як власник суміжної земельної ділянки підписав акт прийому-передачі межових знаків на зберігання.
4. У 2014 році співвласниця будинку померла. Спадщину, до якої входила 1/2 частина зазначеного будинку, прийняв відповідач ОСОБА_3 (далі - відповідач). У свідоцтві про право на спадщину зазначено, що будинок розміщений на земельній ділянці, яка не приватизована і перебуває у комунальній власності.
5. На підставі заяви відповідача міська рада у 2015 році затвердила проєкт землеустрою щодо відведення йому безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,0446 га (процедуру приватизації якої також здійснювала спадкодавиця) та надала йому цю земельну ділянку у приватну власність.
6. Пред`являючи у 2019 році позов у цій справі позивач ствердив, що рішення міської ради щодо надання земельної ділянки площею 0,0446 га у власність відповідачу та видане на його основі свідоцтво про право власності на нерухоме майно порушує його права та законні інтереси, позаяк за цими документами відповідач одноосібно набув право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, співвласником якого є також він (позивач). Ці обставини, за переконанням позивача, позбавляють його можливості обслуговувати належну йому частину житлового будинку.
7. Місцевий суд погодився з позицією позивача і частково задовольнив його позов. Визнав недійсним і скасував рішення місцевої ради про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки безоплатно у власність ОСОБА_4 , однак відмовив у задоволенні вимоги про скасування свідоцтва про право власності на цю земельну ділянку, оскільки підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку. Тож звернення з вимогою про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку, не забезпечує ефективного захисту порушеного права.
8. Цю позицію також підтримав апеляційний суд, який переглянув рішення місцевого суду в частині задоволеної позовної вимоги.
9. У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_3 наголосив на таких основних аспектах:
- недоведеності порушення прав позивача, якому він не створював перешкод у користуванні своїх майном;
- відсутності порушень у процедурі приватизації його земельної ділянки;
- спливі позовної давності за заявленими у позові вимогами;
- позбавленні його права власності у зв`язку із задоволенням позову та створенні для нього правової невизначеності щодо отримання ним земельної ділянки в порядку приватизації.
10. Верховний Суд постановою від 08 квітня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Арцизького районного суду Одеської області від 19 березня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року в оскарженій (щодо задоволеної вимоги про скасування рішення міської ради про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки відповідачу безкоштовно у власність) частині - без змін.
11. Касаційний суд виснував про те, що ОСОБА_5 , набувши на 1/2 частку у праві власності на спірний будинок, мав правомірні очікування на набуття права власності на частку земельної ділянки, виділену для обслуговування належної йому частини будинку, визначеної пропорційно частці у праві власності на житловий будинок.
Відтак погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оскарженим рішенням орган місцевого самоврядування неправомірно обмежив цивільне право позивача, тому таке рішення підлягає скасуванню.
Також відхилив доводи касаційної скарги про необхідність відмови у позові через сплив позовної давності.
ІІ. Зміст окремої думки
12. Не погоджуюся з результатом розгляду справи, вважаю, що касаційну скаргу ОСОБА_2 слід було задовольнити з огляду на таке.
13. Наголошую, що при вирішенні цивільної справи суд має насамперед визначити вид спірних правовідносин, обрати норму права, що їх регулює, та правильно її застосувати.
14. Досліджуючи спірні правовідносини, передусім необхідно звернути увагу на положення статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
15. Тобто у разі ствердження позивачем про порушення його права цей факт має бути достеменно встановлений судом для переходу до наступного етапу - обрання релевантної норми права.
Щодо ствердженого позивачем порушення його права
16. Позивач зазначив, що його права порушені приватизацією іншим співвласником будинку частини земельної ділянки, розташованої під цим будинком.
17. Водночас варто зауважити, що позивач набув у власність 1/2 частину будинку раніше, ніж нинішній співвласник - відповідач, і за власною ініціативою у 2010 році приватизував частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, поряд з належним йому будинком.
18 . У цьому ж році іншу частину земельної ділянки, зокрема й під житловим будинком, намагалася приватизувати інший співвласник -  ОСОБА_6 . Своєю чергою позивач як власник суміжної земельної ділянки не висловив заперечень проти такої приватизації і підписав акт від 23 березня 2015 року прийому-передачі межових знаків на зберігання.
19. Такої ж позиції дотримувався позивач і щодо процедури приватизації цієї земельної ділянки новим співвласником будинку - відповідачем. У підписаному позивачем акті від 23 березня 2015 року прийому-передачі межових знаків на зберігання міститься чітке твердження про відсутність у власників (користувачів) суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж земельної ділянки.
20. Доводи позивача про те, що він не усвідомлював, що відповідач приватизував усю земельну ділянку під будинком є непереконливими з огляду на те, що за п`ять років до цієї приватизації (коли відповідач ще не мав права власності на 1/2 будинку) він за власною ініціативою розробив і просив затвердити проєкт землеустрою та набув у власність частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування саме у такому розмірі і конфігурації, як сам просив. 
21. Отже, позивач усвідомлював чи щонайменше мав усвідомлювати площу, межі та конфігурацію земельної ділянки, яку він, реалізовуючи своє право на приватизацію, набував у власність.
22. До того ж до акта від 15 жовтня 2010 року приймання-передачі межових знаків на зберігання (щодо належної позивачу земельної ділянки) додавався кадастровий план, на якому відображені розміри, місце розташування земельної ділянки і встановлених межових знаків.
23. Зазначені обставини послідовної поведінки позивача та її різкої зміни перед процедурою поділу в натурі спільного нерухомого майна (за рішенням суду співвласники поділили належний їм житловий будинок і виділили в натурі окремі об`єкти нерухомого майна, припинивши право спільної часткової власності) дають підстави для висновку про непослідовність і недобросовісність дій позивача.
24. Отримавши у власність вільну від забудови частину земельної ділянки і тривалий час володіючи нею, позивач висловив свою незгоду з набуттям відповідачем у власність решти земельної ділянки, що лишилася неприватизованою після реалізації позивачем права на приватизацію, лише у зв`язку із погіршенням відносин між співвласниками будинку.
25. Отже, констатоване позивачем порушення виникло через зміну обставин чи, можливо, певний прорахунок самого позивача і він, будучи особою, яка несе особисту відповідальність за вчинення юридично значущих дій, намагається виправити свою свідомо допущену помилку і досягнути бажаного через втручання у неоспорене (а радше погоджене) приватне право іншої особи, водночас не змінюючи свого майнового права, позаяк біля житлового будинку приватизовані дві земельні ділянки, однак позивач домагається скасування права власності лише щодо однієї, яка йому не належить.
26. Тобто ствердивши про незаконність здійснення приватизації землі під будинком в цілому, позивач не оскаржив (не поставив під сумнів) рішення міської ради про виділення йому частини земельної ділянки, на якій не розташована належна йому частина будинку, хоча саме цю обставину він поклав в основу обґрунтування порушення свого права.
27. Водночас право на безоплатне отримання земельної ділянки державної / комунальної власності одного виду (одного цільового призначення) громадянин може використати лише один раз (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019року у справі № 525/1225/15-ц)
28. Розумність характерна та властива як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм [див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 449/593/22 (провадження № 61-5176сво24)].
29. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.
30. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (частини перша - четверта цієї статті).
31. У зв`язку з наведеним добросовісність у правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісними, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися так, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ними ставляться. І навпаки - реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.
32. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 сформульований висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
33. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).
34. Тлумачення зазначених норм свідчить, що потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Ці правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідки щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18).
35. Суд у кожному окремому конкретному випадку має встановити, якого результату прагне досягнути позивач за наслідком розгляду справи, тобто надати належну інтерпретацію змісту його заявлених вимог.
36. Отже, протилежна позиція особи, обумовлена зміною власного сприйняття обставин безперешкодної і вольової реалізації майнових прав, не може бути основною підставою для непропорційного втручання у правомірно набуте майнове право іншої особи.
37. Поведінка позивача у спірних правовідносинах є недобросовісною, суперечливою і непослідовною, що є підставою для відмови у судовому захисті ствердженого ним порушення його майнового права у запропонований ним спосіб.
38. За встановлених в цій справі обставин позивач міг би захистити своє право шляхом встановлення земельного сервітуту (оплатного чи безоплатного), зокрема за рішенням суду.
Загальні висновки щодо результату касаційного перегляду справи
39. Заявник у касаційній скарзі акцентував увагу на недоведеності позивачем порушення своїх прав, зокрема й послався на відповідну практику Верховного Суду щодо реалізації принципу змагальності, однак касаційний суд залишив його доводи поза увагою.
40. За наведених вище обставин та їх охоплення доводами касаційної скарги і межами касаційного оскарження, вважаю, що належним рішенням касаційного суду за результатами касаційного перегляду справи було б задоволення касаційної скарги відповідача, скасування судових рішень судів попередніх інстанцій в оскарженій частині та ухвалення в цій частині нового рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Суддя		С. Ю. Мартєв