ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 липня 2026 року 	Справа № 280/3855/26 м.Запоріжжя	

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Максименко Л.Я., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі – відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – відповідач 2), в якій позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 26.03.2026 року № 084050009670 про відмову в призначенні та виплаті пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до пункту “д” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити призначення та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до пункту “д” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, з урахуванням рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 року, із зарахуванням до пільгового стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, періодів роботи з 15.03.1990 року по 25.06.1990 року, з 02.07.1990 року по 24.06.2008 року, починаючи з 27.01.2026 року. 
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що позивач звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою встановленої форми зразка про призначення пенсії за вислугу років згідно пункту «д» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Вказує, що зазначену заяву за принципом екстериторіальності було передано на розгляд Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області та рішенням ГУ ПФУ в Полтавській1 області від 26.03.2026 року № 084050009670 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «д» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку з відсутністю загального стажу роботи, підтвердженого в установленому законом порядку. Покликається на те, що враховуючи Рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 року, стаття 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII підлягає застосуванню у редакції до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII. Вказує, що загальний страховий стаж позивача складає: 25 років 10 місяців 04 дні. Пільговий стаж позивача складає 16 років 11 місяців 09 днів. Вважає, що зазначеної вислуги років достатньо для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту «д» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII). Також покликається на те, що періоди її роботи з 15.03.1990 по 25.06.1990, з 02.07.1990 по 24.06.2008 підлягають зарахуванню до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років. На підставі викладеного, просить позовні вимоги задовольнити.
Відповідач 1 позов не визнав. У письмовому відзиві від 25.05.2026 вх. № 28925 вказав, що період роботи спеціального стажу згідно пільгової довідки № 11-01-22517 від 18.11.2021 року враховано до стажу роботи за вислугу років - умовно, оскільки довідка не відповідає Додатку № 5 затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України: відсутній докумепі про делегування права підпису директора з управління персоналом га фахівця ( з архівної справи), необхідний акт перевірки, здійснений органами Пенсійного фонду України щодо достовірності та обґрунтованості видачі довідки для призначення (перерахунку) пенсії. Вказує, що аналіз документів, наданих для призначення пенсії за вислугу років показує, що стаж за вислугу років складає 16 років 11 місяців 09 днів, загальний страховий стаж роботи станом на 11.10.2017 складає 20 років 05 місяців, якого недостатньо для призначення пенсії за вислугу років. Покликаються на те, що Управлінням прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 в призначенні дострокової пенсії за за вислугу років згідно пункту “д” етапі 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в зв`язку з відсутністю загального стажу роботи, підтвердженої о в установленому законодавством порядку. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Просить відмовити у задоволенні пенсії.
Відповідач 2 також надав відзив на позовну заяву вх. № 27599 від 18.05.2026, в якому вказує, що оскільки позивач не має необхідного спеціального стажу 21 рік 6 місяців, тому відсутні законні підстави для призначення пенсії відповідно до п. 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058 з урахуванням вимог пункту “д” ст. 55 Закону № 1788. Вказує, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області не суперечать чинному законодавству України, тому підстави для задоволення вимог повністю відсутні.
Ухвалою суду від 04.05.2026 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/3855/26. Призначено розгляд справи без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання. 
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 
Згідно з п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.
18.03.2026 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з заявою про призначення пенсії за вислугу років.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 26.03.2026 року № 084050009670 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, в зв`язку з відсутністю загального стажу роботи, підтвердженого в установленому законодавством порядку. Зазначено, що аналіз документів, наданих ОСОБА_1 для призначення пенсії за вислугу років показує, що стаж за вислугу років складає 16 років 11 місяців 09 днів, загальний страховий стаж роботи станом на 11.10.2017 складає 20 років 05 місяців, якого недостатньо для призначення пенсії за вислугу років.
Не погодившись з рішенням відповідача 1 та з вимогою вчинити певні дії, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначені Законом України від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (надалі - Закон № 1788-ХІІ) та Законом України від 09.07.2003 року № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон № 1058-ІV).
Відповідно до ст. 51 Закону № 1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Пунктом "д" ст. 55 Закону № 1788-ХІІ у чинній редакції передбачено право на пенсію за вислугу років: плавсклад морського, річкового флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутріміського сполучення) - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі; для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.
За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим і третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту "б" частини першої статті 13 цього Закону.
Так, спірним рішенням позивачці відмовлено у призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю загального стажу роботи, а саме: загальний страховий стаж роботи станом па 11.10.2017 складає 20 років 05 місяців, якого, на думку відповідача 1 було недостатньо для призначення пенсії за вислугу років.
Одночасно, у спірному рішенні відповідачем 1 констатовано наявність ОСОБА_1 загального страхового стажу 25 років 05 місяців 01 день, з них за вислугу років станом на 11.10.2017 умовно складає 16 років 11 місяців 09 днів.
Крім того, як свідчить розрахунок стажу позивачки, їй зараховано до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років за "д" ст. 55 Закону № 1788-ХІІ 16 років 11 місяців 09 днів, в тому числі періоди роботи з 15.03.1990 року по 25.06.1990 року, з 02.07.1990 року по 24.06.2008 року з позначенням «плавсклад мор./річ флоту». 
Тож, періоди, які просить зарахувати позивач вже зараховані органом Пенсійного фонду, тому відсутні порушення прав позивача в цій частині.
Враховуючи положення ст. 2 КАС України, судовому захисту підлягають тільки порушені права.
Тому в цій частині позовні вимоги суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Водночас, оцінюючи підстави для відмови у призначенні пенсії, викладені у спірному рішенні, суд зазначає наступне.
До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії (п. 16 Прикінцевих положень Закону №№ 1058-ІV).
Зважаючи на зазначені норми, відповідач зазначає, що оскільки станом на 11.10.2017 загальний стаж роботи позивачки становив менше 21 року 6 місяців, їй було відмовлено у призначенні пенсії на підставі п. «д» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Слід зазначити, що 04.06.2019 Конституційним Судом України було ухвалено рішення № 2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 р. № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII.
Відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Згідно п. 16 Закону розділу XV Прикінцеві положення №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
За твердження відповідача 1, виходячи з пунктів 2-1, 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV, відповідні умови для призначення пенсії за вислугу років мають визначатись на момент, передбачений законодавцем - на день набрання чинності Законом України №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій".
Отже, в даному випадку наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 з одного боку, та Законом № 1058-ІV з іншого в частині обмеження права на стаж, здобутий після 11 жовтня 2017 року.
При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Конституції України).
Верховний Суд з цього приводу у постанові від 06.11.2023 по справі №240/24/21 зазначив, що у Рішенні від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що "положення частини третьої статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності" (абзац десятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
Конституційний Суд України зазначає, що до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави. Гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй.
Одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної" (абзац шостий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018).
Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми (поняття „легітимні очікування") (Доповідь „Верховенство права", схвалена Європейською Комісією „За демократію через право" (Венеційською Комісією) на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року).
Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).
Також, за позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою в постанові від 3 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20, оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду також не погодилась з посиланням скаржника на абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, відповідно до якого положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону № 1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону № 1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.
Також, у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а Великою Палатою Верховного Суду сформовано правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, яка кореспондується з ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 .
З матеріалів справи вбачається та констатовано відповідачем 1 у спірному рішенні, що станом на день звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії відповідно до п. "д" ст. 55 Закону №1788-ХІІ, вона досягла 55 річного віку, мала страховий стаж - 25 років 05 місяців 01 днів та спеціальний стаж - 16 років 11 місяців 09 дні, що цілком відповідає умовами призначення пенсії відповідно до вимог п. "д" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". 
Більш того, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області також констатувало, що станом на 11.10.2017 загальний страховий стаж ОСОБА_1 складав 20 років 05 місяців, якого з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 також достатньо для призначення пенсії відповідно до вимог п. "д" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
За урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 26.03.2026 року № 084050009670 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Щодо способу захисту прав позивача, суд зазначає, що згідно з частиною четвертою статті 245 КАС, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Верховний Суд у постановах від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18, від 14.09.2021 у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021 у справі №480/4737/19 дійшов подібного висновку та вказав, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межахзакону, можливість застосувати нормизаконута вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Статтею 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 58 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Разом з тим, слід звернути увагу і на тому, що функції органів Пенсійного фонду України щодо обчислення страхового стажу особи та призначення пенсії по інвалідності відносяться до виключної компетенції відповідача.
Отже, суд не може перебирати на себе функції, які відносяться до виключної компетенції органів Пенсійного фонду, зокрема, самостійно здійснювати розрахунок страхового стажу та нарахування пенсії.
Проте, як вже було встановлено судом, в тому числі з оскаржуваного рішення, на момент звернення до органу Пенсійного фонду позивач виконала усі передбачені законом умови для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «д» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Таким чином, направлення заяви позивача на повторний розгляд до органу Пенсійного фонду не забезпечить ефективного захисту порушеного права.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України.
Відповідно до вимог пункту 4.2 Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Згідно з пунктом 4.10 розділу IV Порядку №22-1 після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи.
Отже, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що розглядав відповідні документи для призначення пенсії.
Вказані висновки узгоджуються із постановою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі №500/1216/23. 
При цьому, обов`язок виплати пенсії у разі її призначення, залишається у територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонера.
З огляду на викладене, належним та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до пункту «д» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 27.01.2026 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до пункту «д» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначену з 27.01.2026.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У зв`язку із викладеним, судові витрати у розмірі 1064,96 грн. на оплату судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 26.03.2026 року № 084050009670 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області (36000, м.Полтава, вул. Гоголя, буд. 34, ЄДРПОУ 13967927) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за вислугу років, відповідно до пункту «д» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 27.01.2026.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, пр. Соборний, 158-б, код ЄДРПОУ 20490012) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за вислугу років, відповідно до пункту «д» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначену з 27.01.2026.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн. 96 коп. судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (36000, м.Полтава, вул. Гоголя, буд. 34, ЄДРПОУ 13967927).  
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Рішення у повному обсязі складено та підписано 01.07.2026.

Суддя Л.Я. Максименко