Справа № 159/4455/24 	Головуючий у 1 інстанції: Чалий А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/506/26  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача – Півня Г. В.,
відповідача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод та встановлення порядку користування квартирою, за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 18 грудня 2007 року сторони придбали в спільну часткову власність у рівних частках кожний квартиру АДРЕСА_1 . 19 грудня 2007 року в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано за сторонами в рівних частках (по 1/2 ) право приватної спільної часткової власності на спірну квартиру. З часу укладення договору розподіл часток між сторонами, як співвласниками, не змінився.
Зазначає, що він з ОСОБА_2 проживали у зареєстрованому шлюбі з 06 червня 2008 року, який було розірвано згідно з рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 серпня 2023 року. 
Покликався на те, що вони вже не є подружжям, між ними існують суперечки, пов`язані з користуванням житлом, а тому в нього виникла потреба у встановленні порядку користування квартирою згідно з належними кожному зі співвласників часток.
Вказував, що відповідачка чинить йому перешкоди у вільному користуванні належною йому часткою квартири, змінивши замок до вхідних дверей спільної квартири, внаслідок чого він уже більше року вимушено проживає за іншою адресою, в квартирі, яка належить його батькові. 
У зв`язку з тим, що поділити квартиру в натурі неможливо, добровільно дійти згоди щодо порядку користування спірною квартирою сторони не можуть, тому позивач вважає, що його право на вільне користування належним нерухомим майном підлягає судовому захисту.
На підставі наведеного, захищаючи своє право власника, просив суд усунути перешкоди в користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передати йому комплект ключів від квартири; встановити порядок користування цією квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , наступним чином: виділити в користування позивачу житлову кімнату 12,5 кв. м, визначену на плані технічного паспорту квартири як приміщення АДРЕСА_3 , з балконом, на який є вихід з цієї кімнати, що відповідає 1/2 частки у праві спільної часткової власності; виділити у користування ОСОБА_2 житлову кімнату 17,0 кв. м, визначену на плані технічного паспорту квартири як приміщення АДРЕСА_4 ; у загальному користуванні з ОСОБА_1 залишити: кухню площею 5,8 кв. м, вбиральню площею 1,0 кв. м, ванну кімнату площею 2,1 кв. м, коридор площею 6,5 кв. м, вбудовану шафу - 0,3 кв. м.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2026 року позов задоволено.
Ухвалено усунути перешкоди в користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передати комплект ключів від квартири ОСОБА_1 .
Встановлено порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , наступним чином:
- виділено у користування ОСОБА_1 житлову кімнату 12,5 кв.м, визначену на плані технічного паспорту квартири як приміщення № 6 квартири АДРЕСА_1 (12,5 кв. м) з балконом, на який є вихід з цієї кімнати, що відповідає 1/2 частки у праві спільної часткової власності;
- виділено у користування ОСОБА_2 житлову кімнату 17,0 кв. м, визначену на плані технічного паспорту квартири як приміщення № 2 квартири АДРЕСА_1 , що відповідає 1/2 частки у праві спільної часткової власності;
- у загальному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено: кухню площею 5,8 кв. м, вбиральню площею 1,0 кв. м, ванну кімнату площею 2,1 кв. м, коридор площею 6,5 кв. м, вбудовану шафу - 0,3 кв. м.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви до суду в розмірі 1211 гривень 20 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 12000 гривень 00 копійок.
Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позовних вимог. На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що позивачем не подано доказів перешкоджання йому в законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, отже позовні вимоги є необґрунтованими, а рішення не містить фактичних обставин, які встановлені судом саме щодо перешкод позивачу з її боку. Також вказувала, що судом першої інстанції не враховано подані нею заперечення та докази на їх підтвердження.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та просить відмовити в її задоволенні. 
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши обставини справи та перевіривши їх доказами, заслухавши пояснення сторін у справі, їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право користування належною позивачеві на праві спільної часткової власності квартирою порушене, у зв`язку з чим вважав, що наявні передбачені законом підстави для захисту порушеного права шляхом усунення перешкод в користуванні житлом та визначенні порядку користування квартирою, виділивши кожному із співвласників у користування по житловій кімнаті, а кухню, коридор, ванну кімнату з убиральнею (санвузол) залишено у загальному (спільному) користуванні учасників спільної часткової власності.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним критеріям оскаржуване судове рішення відповідає з огляду на таке.
У справі, яка переглядається, спір виник між двома співвласниками щодо користування квартирою та усунення перешкод у користуванні нею.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. 
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).
Як убачається з матеріалів справи, згідно із договором купівлі-продажу квартири від 18 грудня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2900, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стали співвласниками (в рівних частках кожний) двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Право власності сторін на частки в квартирі за цією адресою підтверджується й іншими матеріалами справи, а саме: Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17110797 від 19.12.2007; Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №382594457 від 12.06.2024; будинковою книгою № НОМЕР_1 ; технічним паспортом на квартиру (інвентаризаційна справа №13143).
З 06 червня 2008 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 серпня 2023 року розірвано.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 388/700/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 738/1054/19, від 24 травня 2023 року у справі № 752/27110/21).
Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю та визначення порядку користування житловим приміщенням.
Відповідний правовий висновок викладений, зокрема і в постанові Верховного Суду від 6 лютого 2023 року у справі № 607/22941/21. У цій справі Верховний Суд вказав, що судове рішення про встановлення порядку користування спільним майном не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їхніх прав як власників, оскільки суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, тобто з наближенням до ідеальних часток.
Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому слід брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
Таким чином, для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначав про те, що відповідачка чинить йому перешкоди у вільному користуванні належною йому часткою у квартирі, змінивши замок до вхідних дверей спільної квартири, внаслідок чого він вимушено проживає за іншою адресою, чим повністю позбавила його права доступу до квартири, перебування та користування житлом. 
Разом з тим, заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від помешкання, неможливість відчинити замок на вхідних дверях через його заміну тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю (постанова Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22, від 18 листопада 2024 року у справі № 727/8103/23).
За змістом статей 12, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частинами першою та другою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 ).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 відносно наявності неприязних відносин між сторонами, що спричинили одноосібне користування квартирою відповідачкою, не беруться до уваги колегією суддів як підстава для відмови у позові з огляду на те, що права позивача як співвласника даного майна порушені та підлягають захисту відповідно до закону.
Надані суду сторонами докази, зокрема, про факти звернення до правоохоронних органів обох сторін щодо неправомірних дій іншої сторони, пов`язаних із спорами між ними про житло та інші обставини, а також покликання на зміст судового рішення – постанову суду від 11 березня 2023 року про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.125 КК України у зв`язку з примиренням із потерпілою ОСОБА_2 , на думку колегії суддів, свідчать про тривалі напружені й неприязні стосунки між бувшим подружжям, однак не можуть бути підставою відмови у позові як у частині вимог про усунення перешкод у користуванні майном, так і в частині визначення порядку користування житлом між співвласниками.
Отже, покликання в апеляційній скарзі на неприязні відносини між сторонами не спростовує висновків суду, враховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають рівні права користування спірною квартирою, а позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні спірною квартирою відповідно до статті 8 Конвенції, вважаючи спірну квартиру своїм житлом.
Доводи ж про порушення судом норм процесуального права щодо неналежного повідомлення, зокрема, на судове засідання 06 лютого 2026 року спростовуються матеріалами справи, оскільки на останнє судове засідання 29 січня 2026 року були повідомлені відповідачка та її представник ОСОБА_3 , що підтверджено представником у клопотанні про відкладення розгляду справи. Разом з тим, на це засідання представник також не з`явилася без зазначення причин своєї відсутності, а тому суд завершив розгляд справи та перейшов до стадії ухвалення судового рішення, проголошення якого призначив на 06 лютого 2026 року .
Згідно із ч. 1, 3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, розгляд позовної заяви неодноразово (9 разів упродовж перебування справи у провадженні суду першої інстанції з вересня 2024 року) відкладався за клопотаннями відповідачки з різних причин.
Зважаючи на викладене, колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції вживались усі необхідні дії (відкладення розгляду справи, призначення справи в режимі відеоконференцзв`язку) задля належного забезпечення реалізації учасниками справи своїх прав. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, які тягнуть скасування чи зміну судового рішення, не знайшли свого підтвердження та не спростовують правильності оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Крім того, позивачем було подано заяву про компенсацію понесених витрат на оплату правничої допомоги в суді першої інстанції в сумі 12000 грн, яку судом задоволено, та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції – в сумі 9000 грн.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України правнича допомога є складовою судових витрат.
У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який, дослідивши подані позивачем докази понесених витрат, стягнув компенсацію за ці витрати з відповідачки ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1 у повному розмірі – 12000 грн, оскільки такий висновок відповідає наведеним нормам закону та обсягу наданих адвокатом послуг.
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_1 адвокатом Півнем Г. В. надано договір про надання правничої допомоги від 06 квітня 2026 року; рахунок наданої правничої допомоги (юридичних послуг) від 28 травня 2026 року з детальним описом таких робіт (підготовки та складення відзиву на апеляційну скаргу, представництво інтересів клієнта під час розгляду справи у Волинському апеляційному суді); акт наданої правничої допомоги (юридичних послуг) до договору від 06 квітня 2026 року. Вартість виконаних робіт становить 9 000 грн.
Разом з тим, враховуючи, що правова позиція сторони позивача в суді апеляційної інстанції не змінилась від тієї, яка підтримувалась у суді першої інстанції, підготовка до справи та участь адвоката в розгляді справи в суді апеляційної інстанції не потребувала значного часу та додаткових правових обґрунтувань, заявлена сума витрат на правничу допомогу, на думку колегії суддів, є завищеною.
У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Крім того, згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Суд враховує, що хоча адвокатом позивача подано відзив на апеляційну скаргу та надано пояснення в апеляційному суді, однак розмір витрат на правову допомогу у сумі 9 000 грн не відповідає наведеним вище процесуальним нормам та засадам цивільного законодавства щодо розумності і справедливості, а тому колегія суддів вважає за необхідне зменшити цей розмір до 5 000 грн.
До подібного правового висновку також дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 22 вересня 2025 року у справі № 161/5405/24.
Отже, встановивши, що спірна квартира належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності, однак відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні цим майном, що порушує його право на житло, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод позивачу в користуванні квартирою шляхом виділу кожному із співвласників у користування по житловій кімнаті, а решта приміщень: кухню, коридор, ванну кімнату з убиральнею (санвузол) залишив у загальному (спільному) користуванні учасників спільної часткової власності. 
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Отже, апеляційний суд у цій справі дійшов переконання, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У зв`язку з наведеним, апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2026 року в даній справі залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 понесені витрати за правничу допомогу в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: