ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 червня 2026 року
м. Київ
справа № 686/30907/25
провадження № 61-3685св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Держава Україна в особі Уповноваженого Верховної ради України з прав людини,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 06 березня 2026 року у складі колегії суддів: Костіва О. З., Хоми М. В., Храпак Н. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
1. У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Уповноваженого Верховної ради України про відшкодування завданої моральної шкоди.
Короткий зміст ухвал суду першої інстанції
2. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 29 жовтня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна про відшкодування моральної шкоди.
Залучено до участі у справі Головне управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області в якості представника відповідача.
Постановлено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
3. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 29 січня 2026 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна про відшкодування моральної шкоди з підстав, визначених пунктом третім частини першої статті 255 ЦПК України.
Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції
4. Не погоджуючись із ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 січня 2026 року, ОСОБА_1 оскаржив її 
в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду.
5. Розпорядженням голови Хмельницького апеляційного суду від 16 лютого 2026 року цивільну справу № 686/30907/25 передано до Верховного Суду для визначення підсудності.
6. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 23 лютого 2026 року визначено підсудність справи № 686/30907/25 для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 січня 2026 року - Тернопільському апеляційному суду.
Матеріали цивільної справи № 686/30907/25 направлено для розгляду до Тернопільського апеляційного суду (провадження № 61-69вп26).
7. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 06 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 січня 2026 року залишено без розгляду та повернуто заявникові. 
8. Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без розгляду та повертаючи її заявникові, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що останній 
у змісті апеляційної скарги наводить недоречні та безпідставні звинувачення щодо професійної діяльності суддів, вказує на їх упередженість. Крім того, апеляційна скарга містить лексику, яка не притаманна для написання ділових документів, зокрема, апеляційної скарги.
9. А відтак вважав, що такий виклад апеляційної скарги виходить за межі нормальної, коректної та легітимної критики, є неприпустимим при оформленні апеляційної скарги та є виявом неповаги до суду, що суперечить основним засадам (принципам) цивільного судочинства, а також його завданню, а тому колегія суддів прийшла до висновку, що подання такої скарги є зловживанням заявником його процесуальним правом, невиконанням обов`язку керуватися завданням цивільного судочинства, що відповідно до частини третьої 
статті 44 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без розгляду.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
10. У березні 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 січня 2026 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 06 березня 2026 року у вказаній справі.
11. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 24 березня 2026 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 січня 2026 року.
12. Відкрито касаційне провадження у справі в частині оскарження ухвали Тернопільського апеляційного суду від 06 березня 2026 року, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
13. У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, оскільки вважає її незаконною та такою, що перешкоджає доступу до правосуддя.
14. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Відзив на касаційну скаргу від іншого учасника справи до Верховного Суду не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
15. Судами попередніх інстанцій встановлено, що у жовтні 2025 року 
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Уповноваженого Верховної ради України, за наслідками розгляду якого просив суд стягнути з держави України на свою користь 75 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звинуваченням 
у вчиненні адміністративного правопорушення та перебування 82 місяці під судом.
16. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 29 січня 2026 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна про відшкодування моральної шкоди з підстав, визначених пунктом третім частини першої статті 255 ЦПК України.
17. Не погоджуючись із ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 січня 2026 року, ОСОБА_1 оскаржив її 
в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду.
18. Розпорядженням голови Хмельницького апеляційного суду від 16 лютого 2026 року цивільну справу № 686/30907/25 передано до Верховного Суду для визначення підсудності.
19. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 23 лютого 2026 року визначено підсудність справи № 686/30907/25 для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 січня 2026 року - Тернопільському апеляційному суду.
Матеріали цивільної справи № 686/30907/25 направлено для розгляду до Тернопільського апеляційного суду (провадження № 61-69вп26).
20. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 06 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 січня 2026 року залишено без розгляду та повернуто заявникові з підстав, передбачених частиною третьою статті 44 ЦПК України.
21. Відтак апеляційний суд зазначив, що підставою для залишення апеляційної скарги без розгляду стало використання ОСОБА_1 у змісті апеляційної скарги лексики, не притаманної діловому стилю, зокрема під час обґрунтування підстав апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції. 
22. На переконання апеляційного суду, відповідні доводи були викладені 
в образливій та неприпустимій формі, містили наклепницькі відомості й образливі висловлювання, що дискредитують судові органи України та їх посадових осіб.
Позиція Верховного Суду
23. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
24. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
25. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
26. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
27. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
28. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
29. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
30. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
31. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
32. Предметом касаційного перегляду є ухвала апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без розгляду та повернення її заявникові з підстав, визначених частиною третьою статті 44 ЦПК України.
33. При цьому, зважаючи на зміст касаційної скарги, а також на те, що суд касаційної інстанції обмежений доводами касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, колегія суддів надає оцінку вищезгаданій ухвалі виключно в частині наявності підстав для визнання дій ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами.
34. Відтак, повертаючи апеляційну скаргу заявника на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд визнав висловлювання, викладені у її змісті, проявом неповаги до суду та, як наслідок, зловживанням правами.
35. Із таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується колегія суддів з огляду на таке.
36. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини 
(стаття 10 ЦПК України).
37. Згідно зі статтею 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
38. Відповідно до статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
39. Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав 
і охоронюваних законом інтересів особи. Можливість (право) оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції є складовою права особи на судовий захист.
40. Забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і ґрунтуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
41. Розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, ЄСПЛ тлумачить статтю 6 Конвенції як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення ЄСПЛ у справах: «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року; « Bellet v. France » від 04 грудня 1995 року).
42. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Накладення обмеження дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року).
43. Держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, однак такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (рішення ЄСПЛ у справі «Ashingdane v. The United Kingdom» від 28 травня 1985 року, рішення ЄСПЛ 
у справі «Krombach v. France» від 13 лютого 2001 року).
44. Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав 
і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
45. Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного оскарження судового рішення. Можливість (право) оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина. Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду та перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
46. Відповідно до частини першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
47. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
48. Пунктами 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства.
49. Пунктом 1 частини другої статті 43 ЦПК України передбачено, зокрема, обов`язок учасників справи виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу.
50. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
51. Відповідно до частини другої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.
52. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частини третя-четверта статті 44 ЦПК України).
53. Відтак, змістом статті 44 ЦПК України передбачено саме обов`язок суду щодо вжиття заходів для запобігання зловживання, зокрема, учасниками справи процесуальними правами.
54. Водночас судам слід відмежовувати наслідки зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами необхідно, оскільки вищезгадані правові конструкції відрізняються як своєю суттю, так і правовими наслідками щодо їх застосування судом. 
55. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. 
56. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові. 
57. Вищезазначене узгоджується, зокрема, із висновками щодо застосування норм права, викладеними у змісті постанови Верховного Суду від 03 червня 
2020 року в справі № 318/89/18 (провадження № 61-128св19), постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року в справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду 
від 17 листопада 2021 року в справі № 757/30424/18 (провадження 
№ 61-993св20), постанови Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі 
№ 932/4154/22 (провадження № 61-10679св22), постанови Верховного Суду 
від 24 квітня 2024 року в справі № 686/16569/22 (провадження № 61-1306св23)).
58. Великою Палатою Верховного Суду у змісті постанови від 13 березня 
2019 року в справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19) в контексті правозастосування статті 44 ЦПК України зауважено, що: «Використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності цих осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті). З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України».
59. У справі, яка є предметом касаційного перегляду, визнаючи подання заявниками апеляційної скарги зловживанням процесуальними правами, апеляційний суд мотивував свій висновок тим, що в апеляційній скарзі заявник, зокрема, зазначав:
«Хмельницький міськрайонний суд виніс ухвалу..., якою закрито провадження у справі, чим фактично відмовив мені у доступі до правосуддя та бездоганно виконав волю картелю українського правосуддя на триваюче катування відмовою у здійсненні правосуддя»;
«Таке рішення не є актом правосуддя, а являється доказом катування відмовою у здійсненні правосуддя...»;
«Право на звернення до суду за компенсацією моральної шкоди в мене буде до тих пір, допоки суд не забезпечить належного відшкодування, адже в разі не забезпечення такого відшкодування порушується правовий порядок в державі Україна, а українське правосуддя набуває всіх ознак картелю»;
«...воля картелю українського правосуддя реалізується незалежно від того, який суддя чи колегія суддів розглядає мій позов».
60. Відтак, установивши, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з апеляційною скаргою та обґрунтовуючи незаконність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, допустив висловлювання, які виходять за межі допустимої критики, не спрямовані на ефективний захист його прав, свобод та інтересів в апеляційному порядку, жодним чином не обґрунтовують незаконність оскаржуваного рішення та фактично зводяться до звинувачень судді у неналежному здійсненні професійної діяльності й тверджень про упередженість суду, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про повернення апеляційної скарги 
ОСОБА_1 .
61. Аналогічних критеріїв при оцінці прийнятності заяви дотримується Європейський суд з прав людини, застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та оголошуючи неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо вважає, що остання є зловживанням правом на її подання. 
62. До прикладу, ЄСПЛ констатує зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживає образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (ухвали щодо прийнятності від 04 лютого 2003 року у справі «Дюрінже та Грандж проти Франції» (Duringer and Grunge v. France, заяви № 61164/00 і № 18589/02) від 14 травня 2004 року у справі «Ржегак проти Чеської Республіки» (Rehak v. the Czech Republic, заява № 67208/01) та від 05 вересня 2017 року у справі «Юла проти Румунії» (Jula v. Romania, заява № 46167/09)).
63. При цьому колегія суддів зауважує, що повернення апеляційної скарги не перешкоджало заявникові повторно звернутися до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою належного змісту. Відтак доводи касаційної скарги про те, що оскаржувана ухвала апеляційного суду свідчить про відмову у здійсненні правосуддя, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.
64. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
65. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ 
у справі «Руїз Торія проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
66. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03)).
67. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року 
у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява № 63566/00, § 23)). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
Щодо клопотання про розгляд справи з викликом сторін 
68. У касаційній скарзі заявник просить розгляд касаційної скарги здійснювати за його обов`язкової участі.
69. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.
70. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
71. Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
72. Заявник реалізував свої процесуальні права, які відповідають принципу змагальності на стадії касаційного перегляду справи, шляхом викладення своєї позиції у касаційній скарзі. Клопотання про розгляд справи судом касаційної інстанції з викликом сторін не містить обґрунтувань того, які ще важливі для справи пояснення може надати сторона заявника лише особисто в суді, окрім тих, які викладені письмово у касаційній скарзі.
73. Колегія суддів, враховуючи викладене, виходячи із повноважень суду касаційної інстанції, який не може встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами, оцінивши характер спору та суть правового питання, яке підлягає вирішенню у розглядуваній справі, вважає, що у цій справі відсутні підстави для виклику учасників справи у судове засідання для надання особистих пояснень на стадії касаційного перегляду справи.
74. Верховний Суд створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
75. Ураховуючи викладене та зважаючи на відсутність необхідності виклику учасників справи для надання пояснень, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання заявника.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
76. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
77. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
78. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. У задоволенніклопотання    ОСОБА_1 про розгляд справи у судовому засіданні із викликом сторін відмовити.
2. Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
3. Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 06 березня 2026 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: Н. Ю. Сакара
О. М. Осіян
В. В. Сердюк