Справа № 127/1212/26
Провадження № 22-ц/801/1315/2026
Категорія: 114
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іванець О. Д.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року	Справа № 127/1212/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Стадника І. М., Міхасішина І. В., 
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Іванця О.Д. в залі суду в м. Липовець Вінницької області, дата складення повного тексту рішення 20 березня 2026 року,
в цивільній справі № 127/1212/26 за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,
встановив:
Короткий зміст вимог 
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 .
Заява мотивована тим, що 06 липня 2007 року між  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від якого сторони мають дітей.
За твердженням заявниці, сімейні відносини між подружжям поступово погіршувалися. Вона вказувала, що ОСОБА_2 створив для неї нестерпні умови життя, здійснював надмірний контроль за її життям та колом спілкування, встановив у будинку відеокамери, стежив за нею, переслідував та залякував, а також систематично вчиняв щодо неї та їхньої дочки психологічний і фізичний тиск. У зв`язку з цим заявниця має намір розірвати шлюб.
Також заявниця зазначала, що у 2016 році сторони переїхали до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який вона отримала у дар та за власні кошти здійснила його ремонт. На її думку, вказаний будинок є її особистою приватною власністю та не належить до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Водночас через поведінку ОСОБА_2 вона була змушена залишити власне житло та проживати у подруги, тоді як останній відмовляється звільнити будинок.
Крім того, заявниця посилалася на те, що 20 грудня 2025 року за фактами домашнього насильства працівниками поліції стосовно ОСОБА_2 було складено два протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 173-2 КУпАП, та винесено термінові заборонні приписи, вимоги яких він проігнорував і продовжував намагатися контактувати з нею.
Вважаючи, що існує реальна загроза повторного вчинення щодо неї та дитини домашнього насильства, заявниця просила суд видати стосовно ОСОБА_2 обмежувальний припис строком на шість місяців, яким заборонити йому перебувати у місці проживання заявниці та дитини, наближатися до нього та інших місць їх перебування, контактувати із заявницею та дочкою, здійснювати їх розшук і переслідування, а також зобов`язати усунути перешкоди у користуванні належним заявниці майном.
Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 16 березня 2026 року у задоволені заяви відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що обмежувальний припис може бути застосований лише за наявності доведених ризиків продовження або повторного вчинення домашнього насильства та за умови пропорційності такого втручання у права особи.
Суд установив, що 20 грудня 2025 року ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство щодо заявниці, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності та щодо нього були винесені термінові заборонні приписи. Водночас доказів вчинення ним інших випадків домашнього насильства, порушення заборонних приписів чи систематичної протиправної поведінки матеріали справи не містять.
Врахувавши відсутність доказів повторного насильства протягом майже трьох місяців після зазначеної події, суд дійшов висновку про низьку ймовірність його повторення та відсутність підстав для застосування обмежувального припису.
Крім того, суд зазначив, що частина заявлених вимог фактично стосується вирішення житлового спору та обмеження спілкування батька з дитиною, що за відсутності доведених ризиків домашнього насильства призведе до непропорційного втручання у його житлові, майнові та батьківські права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У квітні 2026 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 травня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_3 та справу призначено до апеляційного розгляду на 02 червня 2026 року о 11:40 год. з повідомленням сторін. 

Аргументи учасників справи 
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене за неповного з`ясування обставин справи, неналежної оцінки доказів та з порушенням норм процесуального права.
Апелянт вказує, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу вчиняв щодо неї психологічне, економічне, фізичне та сексуальне насильство, контролював її життя, чинив моральний тиск, переслідував, маніпулював дітьми та використовував їх для впливу на неї. 
Також вона стверджує, що відповідач систематично здійснював насильницькі дії щодо їхньої дочки, однак суд не надав належної оцінки цим обставинам.
На думку апелянта, суд безпідставно обмежився оцінкою подій від 20 грудня 2025 року та проігнорував інші наведені нею факти домашнього насильства, а також не врахував надані нею письмові, аудіо- та відеодокази, які, на її переконання, підтверджують систематичність протиправної поведінки ОСОБА_2 та порушення ним термінових заборонних приписів.
Крім того, заявниця посилається на істотні процесуальні порушення під час розгляду справи. Зокрема, зазначає, що мала намір особисто брати участь у судовому засіданні, надати оригінали технічних носіїв інформації та забезпечити допит свідка, який міг підтвердити обставини справи. Проте фактично була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права, а рішення ухвалено без дослідження всіх доказів та без її участі у розгляді справи.
ОСОБА_1  також наголошує, що після подання заяви про видачу обмежувального припису була змушена проживати поза межами належного їй житла, оскільки побоюється за власну безпеку та безпеку дитини. За її твердженням, присутність ОСОБА_2 у будинку, його поведінка, погрози, спроби контролю та конфлікти свідчать про наявність реальних ризиків продовження домашнього насильства.
На переконання заявниці, суд першої інстанції не врахував принцип пріоритетності захисту постраждалої особи, неправильно застосував положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не здійснив належної оцінки ризиків повторного вчинення насильства та безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису.
Посилаючись на положення національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та право на справедливий судовий розгляд, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її заяви щодо застосування до ОСОБА_2 обмежувального припису.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
Заінтересована особа ОСОБА_2 подав відзив, в якому заперечив аргументи, викладені в апеляційній скарзі, та просив відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_3 , а також вказав, що суд дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні заяви, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. 

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Заявник  ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила її задовольнити.
У зв`язку з тим, що суд першої інстанції позбавив іі права приймати участь у судовому засіданні, підтримала клопотання про виклик свідків та клопотання про долучення додаткових доказів.
Щодо поданих заявлених  ОСОБА_1 клопотань, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами і перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Нові докази приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи доведе неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише за умови наявності належного обґрунтування причин їх неподання раніше.
Питання щодо виклику свідка ОСОБА_3 апеляційний суд вирішив ухвалою під час підготовки справи до апеляційного розгляду.
У задоволенні клопотання про виклик директора гімназії та класного керівника колегія суддів відмовляє, оскільки матеріали справи не містять даних про заявлення такого клопотання у суді першої інстанції, а заявницею не наведено причин неможливості його подання раніше. Фактично зазначене клопотання спрямоване на збирання нових доказів на стадії апеляційного перегляду справи, що не відповідає вимогам статті 367 ЦПК України та межам апеляційного провадження.
Також апеляційний суд відмовляє у задоволенні клопотання про долучення додаткових доказів.
Як убачається зі змісту поданого клопотання, заявниця просить приєднати до матеріалів справи документи та інші матеріали, які не були предметом дослідження суду першої інстанції та не подавалися під час розгляду справи по суті. Водночас будь-яких належних доказів того, що подання зазначених доказів до суду першої інстанції було неможливим з причин, які об`єктивно не залежали від неї, ОСОБА_1 не надала. Крім того, психологічна характеристика стану ОСОБА_4 від 01.06.2026 виготовлена на звернення ОСОБА_1 07 травня 2026 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення. 
За таких обставин колегія суддів виходить з того, що прийняття та дослідження нових доказів в апеляційному провадженні можливе лише як виняток за наявності передбачених статтею 367 ЦПК України підстав, які у даному випадку відсутні.
Крім того, апеляційний перегляд справи спрямований на перевірку правильності висновків суду першої інстанції виходячи з тих доказів та обставин, які були предметом його дослідження на час ухвалення рішення. Тому докази, які не були предметом розгляду суду першої інстанції та щодо яких не доведено неможливість їх своєчасного подання, не можуть бути прийняті апеляційним судом та покладені в основу висновків за результатами апеляційного розгляду справи.
Враховуючи викладене, клопотання ОСОБА_1 про виклик свідків та про долучення додаткових доказів задоволенню не підлягають. Нові докази, які не були предметом дослідження суду першої інстанції та подані без дотримання вимог статті 367 ЦПК України, апеляційним судом не приймаються та не враховуються під час перегляду оскаржуваного рішення.
Заінтересована особа ОСОБА_2 та його представник – адвокат Деркач В. Г. апеляційну скаргу не визнали, вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. ОСОБА_2 суду пояснив, що кохає дружину й бажає зберегти сім`ю, а всі негаразди почалися після втручання в їх життя ОСОБА_5 , яка намагається зруйнувати їх шлюб.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що 06 липня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 30 березня 2015 року.
20 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_2 у зв`язку з вчиненням домашнього насильства були винесені термінові заборонні приписи серії АА № 402339 та серії АА № 402340. Зазначеними приписами йому заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалими особами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . В одному з приписів зафіксовано, що 20 грудня 2025 року о 14 годині 19 хвилин ОСОБА_2 вчинив щодо дружини психологічне та фізичне насильство в присутності їхньої малолітньої дочки.
Відповідно медичної довідки № 10911 від 23 грудня 2025 року, виданої Комунальним некомерційним підприємством «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня», у ОСОБА_4 діагностовано забій грудної клітини та забійні гематоми тулуба і таза. 
Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 25 вересня 2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 98367689 від 25 вересня 2017 року.

Позиція суду апеляційної інстанції
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частково до задоволення, з огляду на таке.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції частково не відповідає зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Вивчивши матеріали цивільної справи і перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права в межах вимог та доводів апеляційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частин першої та третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно з частинами першою, п`ятою та шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях, подавати докази, надавати пояснення, доводи та заперечення щодо обставин справи, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені законом.
Частиною першою статті 8 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи. Належне повідомлення учасника справи про судовий розгляд є однією з основних гарантій реалізації права на справедливий суд та забезпечення принципу змагальності сторін.
Згідно з частиною першою статті 350-5 Цивільного процесуального кодексу України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. Отже, участь заявника у розгляді такої категорії справ є загальним правилом, а суд зобов`язаний забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої процесуальні права.
Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 12 березня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду на 13 березня 2026 року о 14 годині 10 хвилин.
Разом із тим із наявної у справі телефонограми вбачається, що заявницю було повідомлено про іншу дату та час судового засідання, а саме про розгляд справи 16 березня 2026 року о 14 годині 30 хвилин. 
Таким чином, відомості, що містяться в телефонограмі, не відповідають даті та часу судового засідання, визначеним ухвалою суду про відкриття провадження.
Незважаючи на це, у рішенні суд першої інстанції зазначив, що заявниця була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи та без поважних причин не з`явилася до суду.
Колегія суддів не може погодитися з таким висновком місцевого суду, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повідомлення заявниці саме про те судове засідання, в якому справа була розглянута по суті. Навпаки, наявні в матеріалах справи документи свідчать про повідомлення заявниці про іншу дату та інший час розгляду справи.
Тлумачення положень частини першої статті 8, частини другої статті 211 та пункту 3 частини третьої статті 376 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що обов`язок суду належним чином повідомити учасника справи про дату, час і місце судового засідання є складовою принципу відкритості судового процесу та гарантією реалізації права особи на участь у судовому розгляді.
Невиконання такого обов`язку призводить до порушення права особи на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у справі «Gurepka v. Ukraine (No. 2)» наголосив, що принцип рівності сторін як складова права на справедливий суд передбачає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою позицію в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з іншою стороною.
Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Shishkov v. Russia» зазначив, що застосування процесуальних норм не повинно бути надмірно формалістичним та не може призводити до позбавлення особи гарантованих процесуальних прав.
За обставин цієї справи розгляд заяви за відсутності належного повідомлення заявниці фактично позбавив її можливості взяти участь у судовому засіданні, надати додаткові пояснення, подати докази, заявити клопотання та висловити свою позицію щодо обставин справи, що свідчить про порушення принципів змагальності та рівності сторін.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 Цивільного процесуального кодексу України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, якщо справу розглянуто за відсутності учасника справи, який не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та посилається на таку обставину в апеляційній скарзі.
Оскільки матеріали справи не містять належних доказів повідомлення заявниці про судове засідання, в якому було ухвалено рішення, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції допущено істотне порушення норм процесуального права, яке відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 Цивільного процесуального кодексу України є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
За таких обставин апеляційна скарга в цій частині є обґрунтованою, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа вирішенню апеляційним судом шляхом ухвалення нового судового рішення по суті заявлених вимог.

Щодо суті спору суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
За п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
У ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Відтак, рішення про видачу обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків, а тому для обмеження права кривдника необхідним є встановлення ризиків, які несе його поведінка по відношенню до постраждалої особи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
За ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (постанови Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20; від 12 січня 2022 року в справі № 752/9731/21, провадження № 61-14045св21).
Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зробив висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Саме звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою стосовно неї насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 165/3472/21, провадження № 61-441св22).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Обґрунтовуючи заяву, ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу вчиняє щодо неї та їхньої малолітньої дочки психологічне і фізичне насильство, переслідує, залякує та створює нестерпні умови для проживання. Заявниця зазначала, що у зв`язку з його поведінкою була змушена залишити належний їй житловий будинок, тоді як останній відмовляється його звільнити.
Посилаючись на факт притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та наявність ризику його повторення, заявниця просила видати щодо нього обмежувальний припис строком на шість місяців.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження доводів заяви ОСОБА_1 надала, зокрема, копії термінових заборонних приписів стосовно кривдника серії АА №402339 від 20 грудня 2025 року та серії АА №402340 від 20 грудня 2025 року.
Із зазначених документів убачається, що 20 грудня 2025 року працівниками поліції відносно ОСОБА_2 були застосовані термінові заборонні приписи у зв`язку із вчиненням ним домашнього насильства щодо заявниці. Одним приписом ОСОБА_2 було заборонено в будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_1 строком на десять діб, а іншим — контактувати з дочкою ОСОБА_4 строком на п`ять діб у зв`язку із вчиненням психологічного та фізичного насильства у присутності дитини.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що за вказані дії ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за частинами першою та другою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу.
Отже, встановлено факт вчинення ОСОБА_2 20 грудня 2025 року домашнього насильства щодо заявниці, що також відбувалося у присутності їхньої малолітньої дочки.
Разом із тим сам по собі факт вчинення домашнього насильства у минулому не є безумовною підставою для видачі обмежувального припису.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника є встановленим у судовому порядку заходом тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямованим на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у його видачі приймається на підставі оцінки ризиків.
Пунктом 9 частини першої статті 1 зазначеного Закону визначено, що оцінка ризиків — це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Таким чином, під час вирішення питання про видачу обмежувального припису суд повинен встановити не лише факт домашнього насильства, а й наявність реальних ризиків його продовження або повторного вчинення в майбутньому.
Дослідивши надані сторонами докази, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність таких ризиків.
Так, заявниця посилалася на те, що ОСОБА_2 порушував вимоги термінових заборонних приписів. Проте жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин матеріали справи не містять.
При цьому із самих термінових заборонних приписів убачається, що на момент їх винесення ОСОБА_2 раніше до адміністративної відповідальності за аналогічні правопорушення не притягувався.
У постанові від 21.12.2022 у справі №464/2376/22 Верховний Суд звертає увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону. 
Також колегія суддів надала належну оцінку поданим заявницею роздруківкам листування, які, за її твердженням, підтверджували порушення приписів та неправомірну поведінку ОСОБА_2 .
Відповідно до статей 76, 77, 78, 79 та 89 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи, а належність, допустимість, достовірність та достатність доказів оцінюються судом у сукупності.
Оглянувши надані роздруківки, суд зазначає, що вони не дають можливості встановити достовірність викладеної у них інформації, час здійснення листування, його повний зміст, контекст спілкування та осіб, між якими воно відбувалося. 
За таких обставин зазначені матеріали не можуть бути покладені в основу висновку про порушення ОСОБА_2 термінових заборонних приписів або про продовження ним домашнього насильства.
Аналогічно апеляційним судом досліджено наданий заявницею флеш-накопичувач із аудіо- та відеозаписами.
Колегія суддів дійшла висновку, що надані відеоматеріали не дають можливості встановити час та місце їх створення, обставини подій, взаємозв`язок окремих файлів між собою та з обставинами, викладеними у заяві. Із зафіксованих фрагментів неможливо достовірно встановити факти вчинення домашнього насильства, його характер, систематичність або порушення термінових заборонних приписів.
Тому такі матеріали не можуть бути визнані належними та достатніми доказами на підтвердження доводів заявниці.
Не спростовує висновків суду і надана копія медичної довідки №10911 від 23 грудня 2025 року (а.с. 17) щодо ОСОБА_4 , у якій зазначено діагноз: забій грудної клітини та забійні гематоми тулуба і таза.
Вказана довідка сама по собі не містить відомостей про механізм отримання тілесних ушкоджень, час їх виникнення, особу, яка їх спричинила, та причинно-наслідковий зв`язок між такими ушкодженнями і діями ОСОБА_2 . Тому на підставі лише цього документа неможливо достеменно встановити обставини отримання дитиною зазначених ушкоджень.
Крім того, з моменту встановленого факту домашнього насильства, який мав місце 20 грудня 2025 року, до моменту розгляду справи про видачу обмежувального припису минув значний проміжок часу — майже три місяці.
За цей період матеріали справи не містять доказів повторного вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявниці або дитини, доказів його притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності за аналогічні дії, а також доказів порушення ним термінових заборонних приписів.
Отже, хоча факт домашнього насильства від 20 грудня 2025 року підтверджується матеріалами справи, проте відсутні належні та допустимі докази його систематичності, повторюваності та існування реальної загрози продовження таких дій у майбутньому.
Колегія суддів наголошує про те, що частина заявлених вимог фактично спрямована не на захист від домашнього насильства, а на вирішення спору щодо користування житловим будинком та усунення ОСОБА_2 від проживання у ньому.
Водночас питання виселення особи, усунення перешкод у користуванні житлом, визначення порядку користування майном та інші майнові спори підлягають вирішенню у передбаченому законом позовному провадженні та не можуть бути підмінені процедурою видачі обмежувального припису.
Так само заявлені вимоги про істотне обмеження спілкування батька з малолітньою дочкою повинні оцінюватися з урахуванням положень статті 141 СК України, відповідно до якої мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а також із дотриманням принципу найкращих інтересів дитини.
За відсутності належних доказів існування реальної загрози для дитини застосування таких обмежень призвело б до непропорційного втручання у права батька та не відповідало б завданням обмежувального припису як заходу захисту.
За таких обставин апеляційний суд належним чином дослідивши та оцінивши подані сторонами докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .
Наведені в апеляційній скарзі доводи про нібито тривале психологічне, економічне, фізичне та сексуальне насильство з боку ОСОБА_2 , а також про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, не дають підстав для висновку про вчинення домашнього насильства, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.
Відповідно до частин першої, другої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у його видачі приймається на підставі оцінки ризиків, тобто оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких наслідків або смерті постраждалої особи.
Отже, для застосування обмежувального припису недостатньо самого лише посилання заявника на факти домашнього насильства чи суб`єктивне відчуття небезпеки. Суд повинен встановити як факт вчинення домашнього насильства, так і наявність реальних та обґрунтованих ризиків його продовження або повторення у майбутньому.
Єдиний підтверджений належними доказами випадок домашнього насильства мав місце 20 грудня 2025 року, у зв`язку з чим щодо ОСОБА_2 були винесені термінові заборонні приписи та його притягнуто до адміністративної відповідальності за частинами першою та другою статті 173-2 КУпАП.
Разом з тим матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що після зазначеної події ОСОБА_2 продовжував вчиняти щодо заявниці чи їхньої дитини домашнє насильство, порушував термінові заборонні приписи, переслідував їх або був повторно притягнутий до адміністративної чи іншої юридичної відповідальності за аналогічні дії.
Твердження апелянта про багаторічне психологічне, економічне, фізичне та сексуальне насильство мають характер власної оцінки подій та не підтверджені належними доказами у розумінні статей 76-80 ЦПК України. Жодних судових рішень, постанов компетентних органів, висновків експертів, медичних документів, звернень до правоохоронних органів, прийнятих за результатами перевірки рішень чи інших об`єктивних доказів, які б підтверджували систематичність таких дій протягом тривалого часу, матеріали справи не містять.
Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 роками не надавав коштів на утримання сім`ї, маніпулював дітьми, здійснював психологічний тиск, створював борги або іншим чином порушував її майнові права, саме по собі не може бути підставою для видачі обмежувального припису без належного доказового підтвердження відповідних обставин.
Також не можуть бути прийняті до уваги доводи про те, що не враховано надані заявницею скріншоти листування, аудіо- та відеозаписи.
Як убачається з матеріалів справи, надані роздруківки листування не дають можливості достовірно встановити осіб, між якими здійснювалось листування, час створення повідомлень, їх повний зміст та контекст спілкування.
Аналогічно відеозаписи, розміщені на флешнакопичувачі, не містять відомостей, які б дозволяли достовірно встановити дату, час, місце їх створення, послідовність подій та обставини конфліктів, що на них зафіксовані. Сам по собі факт наявності між сторонами сімейних конфліктів або словесних суперечок не свідчить про існування таких ризиків повторного домашнього насильства, які б обумовлювали необхідність застосування до особи обмежувального припису.
Відповідно до статей 76, 77 та 81 ЦПК України саме на заявника покладається обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Проте належних і допустимих доказів, які б підтверджували систематичність домашнього насильства, порушення термінових заборонних приписів або існування реальної небезпеки для заявниці чи дитини на час розгляду справи, матеріали справи не містять.
З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису, так як надані заявницею докази підтверджують лише окремий випадок домашнього насильства, за який ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності, однак не свідчать про наявність реальних та обґрунтованих ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, що відповідно до статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» є обов`язковою умовою для видачі обмежувального припису. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів систематичного вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявниці чи їхньої малолітньої доньки, порушення ним термінових заборонних приписів або інших обставин, які б свідчили про необхідність застосування до нього заходів тимчасового обмеження прав.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
Відповідно до частин першої,другої статті 376ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є :1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин,що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків,викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Отже, враховуючи усе наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене з порушенням норм процесуального права, а саме вимог ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Щодо судових витрат
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пп. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України та ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи.
Згідно п. 10 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви про видачу обмежувального припису.
Зважаючи на те, що у задоволенні заяви відмовлено, проте заявник звільнена від сплати судового збору, зазначені витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні заяви  ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису – відмовити.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи, компенсувати за рахунок держави.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови виготовлено 04 червня 2026 року.

Суддя-доповідач      Ю. Б. Войтко

Судді:        І. М. Стадник

І. В. Міхасішин